Madách Imre: Az Ember Tragédiája
|
|
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 00:17 | Üzenet # 1 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
Madách Imre: Az Ember Tragédiája Az ember a tudás fájáról szakított almába harap, és ezzel vállára veszi a tudatos lét és a szabad akarat terhét. A küzdelmes úton vezeti végig Lucifer, a szabadság "bukott" angyala.
Forrás: http://mek.oszk.hu/00800/00875/html/index.htm
A mű 1969-es televíziós változata megnézhető itt: Az Ember Tragédiája |
Tartalom: 1. szín 2. szín 3. szín 4. szín 5. szín 6. szín 7. szín 8. szín 9. szín 10. szín 11. szín 12. szín 13. szín 14. szín 15. szín
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:00 | Üzenet # 2 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
ELSŐ SZÍNA mennyekben. Az Úr dicstől környezetten trónján. Angyalok serege térden. A négy főangyal a trón mellett áll. Nagy fényesség Angyalok kara Dicsőség a magasban Istenünknek, Dicsérje őt a föld és a nagy ég, Ki egy szavával híva létre mindent, S pillantásától függ ismét a vég. Ő az erő, tudás, gyönyör egésze, Részünk csak az árny, melyet ránk vetett, Imádjuk őt a végtelen kegyért, hogy Fényében íly osztályrészt engedett. Megtestesült az örökös nagy eszme, Im a teremtés béfejezve már, S az Úr mindentől, mit lehelni enged Méltó adót szent zsámolyára vár.
Az Úr Be van fejezve a nagy mű, igen. A gép forog, az alkotó pihen. Év-milliókig eljár tengelyén, Míg egy kerékfogát ujítni kell. Fel hát, világim véd-nemtői, fel, Kezdjétek végtelen pályátokat. Gyönyörködjem még egyszer bennetek, Amint elzúgtok lábaim alatt.
A csillagok védszellemei különböző nagyságú, színű, egyes, kettes csillaggömböket, üstökösöket és ködcsillagokat görgetve rohannak el a trón előtt. Szférák zenéje halkan Angyalok kara Milyen büszke láng-golyó jő Önfényében elbizottan, S egy szerény csillagcsoportnak Ép ő szolgál öntudatlan. - Pislog e parányi csillag, Azt hinnéd, egy gyönge lámpa, S mégis millió teremtés Mérhetetlen nagy világa. - Két golyó küzd egymás ellen Összehullni, szétsietni: S e küzdés a nagyszerű fék, Pályáján tovább vezetni. - Mennydörögve zúg amaz le, Távulnan rettegve nézed: S kebelében milljó lény lel Boldogságot, enyhe béket. - Mily szerény ott - egykor majdan Csillaga a szerelemnek, Óvja őt meg ápoló kéz Vígaszúl a földi nemnek. - Ott születendő világok, Itt enyészők koporsója: Intő szózat a hiúnak, Csüggedőnek biztatója. - Rendzavarva jő amott az Üstökös rettentő képe: S ím, az Úr szavát meghallva, Rend lesz útja ferdesége. - Jöszte, kedves ifjú szellem, Változó világgömböddel, Aki gyászt és fénypalástot, Zöld s fehér mezt váltogatsz fel. A nagy ég áldása rajtad! Csak előre csüggedetlen; Kis határodon nagy eszmék Fognak lenni küzdelemben. S bár a szép s rút, a mosoly s könny, Mint tavasz s tél, kört vesz rajta, Fénye, árnya lészen együtt: Az Úr kedve és haragja.
A csillagok védszellemei elvonultak Gábor főangyal Ki a végtelen ürt kimérted, Anyagot alkotván beléje, Mely a nagyságot s messzeséget Egyetlen szódra hozta létre: Hozsána néked, Eszme! Leborul
Mihály főangyal Ki az örökké változandót, S a változatlant egyesíted, Végetlent és időt alkotva, Egyéneket és nemzedéket: Hozsána néked, Erő! Leborul
Ráfael főangyal Ki boldogságot árjadoztatsz, A testet öntudatra hozva, És bölcsességed részesévé Egész világot felavatva: Hozsána néked, Jóság! Leborul
Szünet Az Úr S te, Lucifer, hallgatsz, önhitten állsz, Dicséretemre nem találsz-e szót, Vagy nem tetszik tán, amit alkoték?
Lucifer S mi tessék rajta? Hogy nehány anyag Más-más tulajdonokkal felruházva, Miket előbb, hogysem nyilatkozának, Nem is sejtettél bennök, úgy lehet, Vagy, ha igen, másítni nincs erőd, Nehány golyóba összevissza gyúrva, Most vonzza, űzi és taszítja egymást, Nehány féregben öntudatra kél, Míg minden megtelt, míg minden kihűlt, És megmarad a semleges salak. - Az ember ezt, ha egykor ellesi, Vegykonyhájában szintén megteszi. - Te nagy konyhádba helyzéd embered, S elnézed néki, hogy kontárkodik, Kotyvaszt s magát istennek képzeli. De hogyha elfecsérli s rontja majd A főztet, akkor gyúlsz késő haragra. Pedig mit vársz mást egy műkedvelőtől? - Aztán mi végre az egész teremtés? Dicsőségedre írtál költeményt, Beléhelyezted egy rossz gépezetbe, És meg nem únod véges-végtelen, Hogy az a nóta mindig úgy megyen. Méltó-e ilyen aggastyánhoz e Játék, melyen csak gyermekszív hevülhet? Hol sárba gyúrt kis szikra mímeli Urát, de torzalak csak, képe nem; Végzet, szabadság egymást üldözi, S hiányzik az összhangzó értelem. -
Az Úr Csak hódolat illet meg, nem bírálat.
Lucifer Nem adhatok mást, csak mi lényegem. Az angyalokra mutatva Dicsér eléggé e hitvány sereg, És illik is, hogy ők dicsérjenek. Te szülted őket, mint árnyát a fény, De mindöröktől fogva élek én.
Az Úr Hah, szemtelen! Nem szült-e az anyag, Hol volt köröd, hol volt erőd előbb?
Lucifer Ezt tőled én is szintúgy kérdhetem.
Az Úr Én végtelen időtől tervezem, S már bennem élt, mi mostan létesűlt.
Lucifer S nem érzéd-e eszméid közt az űrt, Mely minden létnek gátjaul vala, S teremtni kényszerültél általa? Lucifer volt e gátnak a neve, Ki a tagadás ősi szelleme. - Győztél felettem, mert az végzetem, Hogy harcaimban bukjam szüntelen, De új erővel felkeljek megint. Te anyagot szültél, én tért nyerék, Az élet mellett ott van a halál, A boldogságnál a lehangolás, A fénynél árnyék, kétség és remény. - Ott állok, látod, hol te, mindenütt, S ki így ösmérlek, még hódoljak-e?
Az Úr Hah, pártos szellem! El előlem, el, Megsemmisíthetnélek, de nem teszem, Száműzve minden szellemkapcsolatból Küzdj a salak közt, gyűlölt, idegen. S rideg magányod fájó érzetében Gyötörjön a végetlen gondolat: Hogy hasztalan rázod porláncodat, Csatád hiú az Úrnak ellenében.
Lucifer Nem úgy, ily könnyen nem löksz el magadtól, Mint hitvány eszközt, mely felesleges lett. - Együtt teremténk: osztályrészemet Követelem.
Az Úr gúnnyal Legyen, amint kivánod. Tekints a földre, Éden fái közt E két sudar fát a kellő középen Megátkozom, aztán tiéd legyen.
Lucifer Fukar kezekkel mérsz, de hisz nagy úr vagy - S egy talpalatnyi föld elég nekem. Hol a tagadás lábát megveti, Világodat meg fogja dönteni. Indul
Angyalok kara El Isten színétől, megátkozott, Hozsán' az Úrnak, ki törvényt szabott. -
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:02 | Üzenet # 3 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
MÁSODIK SZÍNA paradicsomban. Középen a tudás és az örök élet fái. Ádám és Éva jőnek, különféle állatok szelíd bizalommal környezik őket. Az ég nyílt kapuján dics (glória) sugárzik elő, s angyali karok halk harmóniája hallik. Verőfényes nap Éva Ah, élni, élni: mily édes, mi szép!
Ádám És úrnak lenni mindenek felett.
Éva Érezni, hogy gondoskodnak felőlünk, És mindezért csupán hálát rebegnünk, Ahhoz, ki nyújtja mind e kéjeket.
Ádám A függés, látom, életelv neked. - Szomjúzom, Éva, nézd, mi csábosan Néz e gyümölcs ránk.
Éva Majd szakítok egyet.
Az Úr szava Megállj, megállj, egész földet neked Adám, csak e két fát kerüld, kerüld, Más szellem óvja csábgyümölcseit, S halállal hal meg, aki élvezi.- Amott piroslik a szőlőgerezd, Ott enyhe árnyék kínál nyúgalommal, Ragyogó délnek tikkasztó hevében.
Ádám Csodás parancs, de úgy látszik, komoly.
Éva Miért szebb e két fa, mint más; vagy miért Ép ez tilalmas?
Ádám Hát mért kék az ég, Miért zöld a liget, - elég, hogy úgy van. Kövessük a szót, jöjj utánam, Éva. Letelepednek egy lugosban
Éva Hajolj keblemre, én meg majd legyezlek.
Nagy szélroham, Lucifer a lombok közt megjelenik Ádám Hah, nő! Mi ez, nem hallék még hasonlót. Miként ha ellenséges idegen Erő tört volna rajtunk.
Éva Reszketek. Az égi zengzet is elhallgatott.
Ádám Itt kebleden, úgy tetszik, hallom azt még.
Éva Én meg, ha ott fenn a dics elborúl, Itt lenn találom azt szemedben, Ádám. Hol is lelhetném másutt kívüled, Kit létre is csak hő vágyad hozott, Mint fényárjában a fejedelmi nap - A mindenségben árván hogy ne álljon - A víz szinére festi önmagát, S enyelg vele, örül, hogy társa van, Nagylelküen felejtvén, hogy csupán Saját tüzének halvány mása az, Mely véle együtt semmivé borulna.
Ádám Ne szólj igy, Éva, meg ne szégyeníts. Mi a hang, hogyha nincs ki értené? Mi a sugár, ha szín nem fogja fel? Mi volnék én, ha mint visszhang s virágban, Benned szebb létre nem feselne létem, Melyben saját magam szerethetem?
Lucifer E lágy enyelgést mért is hallgatom? - Elfordulok, máskép oly szégyen ér még, Hogy a hideg, számító értelem Megírigylendi a gyermekkedélyt.
Egy madárka énekelni kezd egy közel ágon Éva Hallgasd csak, Ádám, oh mondd, érted-e E kis bohó szerelmes énekét?
Ádám Én a patak zúgását hallgatám, És azt találom, szintén így dalolt.
Éva Minő csodás összhang ez, kedvesem, E sokszerű szó és egy értelem. -
Lucifer Mit késem ennyit? Fel munkára, fel, Megesküvém vesztökre, veszniök kell. S kétkedve állok mégis újra meg, Nem küzdök-e hiába a tudás, A nagyravágyás csábos fegyverével Őellenek, kik közt mint menhely áll, Mely lankadástól óvja szívöket, Emelve a bukót: ez érzelem. De mit töprengek. Az nyer, aki mer.
Új szélroham. Lucifer a megrettenő emberpár előtt megjelenik. A dics elborul. Lucifer kacag Mit álmélkodtok? Évához, ki futásnak indul Oh, megállj, kecses hölgy! Engedd egy percre, hogy csodáljalak.
Éva megáll, s lassankint felbátorodik Lucifer félre E mintakép milljószor újuland meg. Fenn Ádám, te félsz?
Ádám Tőled, hitvány alak?
Lucifer félre Ez is jó ős a büszke férfinemnek. Fenn Üdvöz légy, szellem-testvér!
Ádám Mondd, ki vagy? Alulról jössz-e hozzánk, vagy felülről?
Lucifer Amint tetszik, nálunk ez egyre megy.
Ádám Nem tudtam, hogy van ember még kívülünk.
Lucifer Hohó, nagyon sok van még, mit te nem tudsz, S nem is fogsz tudni. Vagy a jámbor agg Azért teremtett volna-e porodból, Hogy a világot ossza meg veled? Te őt dicséred, ő téged kitart, Megmondja, végy ebből és félj amattól, Óv és vezet, mint gyapjas állatot; Hogy eszmélj, szükséged nem is lehet.
Ádám Hogy eszméljek? - S nem eszmélnék-e hát: Nem érzem-é az áldó napsugárt, A létezésnek édes örömét És Istenemnek végtelen kegyét. Ki engemet tőn e föld istenévé?
Lucifer Ezt tartja tán az a kis féreg is, Mely a gyümölcsöt eszi el előled. Meg a sas, mely a kis madárra csap. Avagy mi tesz nemesbbé tégedet? Egy szikra az, mely bennetek dereng, Egy végtelen erőnek mozzanása; Mint a pataknak egyes habjai, Egy percre felcsillogva visszahullnak Közös medröknek szürke mélyibe. - Igen, tán volna egy, a gondolat, Mely öntudatlan szűdben dermedez, Ez nagykorúvá tenne, önerődre Bizván, hogy válassz jó és rossz között, Hogy önmagad intézzed sorsodat, S a gondviselettől felmentene. De trágyaféregül tán jobb neked Tenyészni kis körödnek lágy ölében S tudás nélkűl elfogyni életeddel. - Nagy kényelem a megnyugvás hitünkben, Nemes, de terhes, önlábunkon állni. -
Ádám Nagy dolgokat mondsz, szédülök belé.
Éva Én lelkesűlök, szép s új dolgokat mondsz - - -
Lucifer De a tudás sem volna még elég; Hogy testesűljön nagyszerű müvekben, A halhatatlanság is kellene. Mit képes tenni az arasznyi lét? E két fa rejti mind e birtokot, S ettől tiltott el, aki alkotott. Tudsz, mint az Isten, azt ha élvezed, Ettől örök ifjú marad kecsed.
Éva Mégis kegyetlen a mi alkotónk!
Ádám De hátha megcsalsz?
A dics kissé kitisztul Égi kar Jaj neked, világ, Az ős tagadás kisért.
Az Úr szava Ember, vigyázz!
Ádám Mi hang ez ismét?
Lucifer A szél gallyakat ráz. Segítsetek, Ti elemek, Az embert nektek Szerezni meg. -
Szélroham, a dics elborul E két fa az enyém.
Ádám Ki vagy tehát te? Hisz olyannak tűnsz fel, mint mi vagyunk.
Lucifer Nézd ott a sast, mely felhők közt kovályg, Nézd e vakondot földet túrva lenn, Mindkettőt más-más láthatár övedzi. A szellemország látköröd-kívül van, És ember az, mi legmagasb neked. Az ebnek is eb legfőbb ideálja, S megtisztel, hogy ha társaúl fogad. De épen úgy, miként te őt lenézed, És állsz felette végzete gyanánt, Áldást vagy átkot szórva istenűl rá, Épúgy tekintünk rátok mi alá, A szellemország büszke részesi.
Ádám S azoknak volnál hát te egyike?
Lucifer Igen, erősek közt a legerősebb, Ki ottan álltam az Úr trónja mellett, S legszebb dicséből osztályom kijárt.
Ádám Mért nem maradtál hát a fényes égben, E porvilágra mért jöttél közénk?
Lucifer Megúntam ott a második helyet, Az egyhangú, szabályos életet, Éretlen gyermek-hangu égi kart, Mely mindég dícsér, rossznak mit se tart. Küzdést kivánok, diszharmóniát, Mely új erőt szül, új világot ád, Hol a lélek magában nagy lehet, Hová, ki bátor, az velem jöhet.
Ádám Megmondta Isten, hogy büntetni fog, Ha más utat választunk, mint kitűzött.
Éva Miért büntetne? - Hisz, ha az utat Kitűzte, melyen hogy menjünk, kivánja, Egyúttal ollyanná is alkotott, Hogy vétkes hajlam másfelé ne vonjon. Vagy mért állított mély örvény fölé, Szédelgő fejjel, kárhozatra szánva. - Ha meg a bűn szintén tervében áll, Mint a vihar verőfényes napok közt, Ki mondja azt vétkesbnek, mert zajong, Mint ezt, mivel éltetve melegít?
Lucifer Lám, megjelent az első bölcselő! - Nagy sor jövend utánad, szép hugom, Mely milljó úton ezt vitatja újra - - - A tébolydába téved sok közűlök, Sok visszaretten, révbe egy sem ér. Hát hagyjatok fel az okoskodással, Minden dolognak oly sok színe van, Hogy aki mindazt végigészleli. Kevesbet tud, mint első pillanatra, S határozatra jőni rá nem ér. A tett halála az okoskodás. -
Éva Én hát szakítok egyet a gyümölcsből.
Ádám Megátkozá az Úr.
Lucifer kacag De csak szakíts. Jőjön reánk, minek ránk jőni kell, Legyünk tudók, mint Isten.
A tudás almáját előbb Éva, aztán Ádám megízleli Éva S efelett Örökké ifjak. -
Lucifer Erre, erre csak. A halhatatlanságnak fája ez. - Siessetek hát!
A másik fa felé vonja őket, egy Cherub lángoló karddal útjokat állja Cherub Félre, bűnösök!
Az Úr szava Ádám, Ádám! Elhagytál engemet, Elhagylak én is, lásd, mit érsz magadban.
Éva Végünk van!
Lucifer Csüggedtek?
Ádám Korántse hidd. Csak ébredésem borzongása ez. - El innen, hölgyem, bárhová, - el, el! Idegen már s kietlen ez a hely.
Égi kar Ah, sírjatok testvéri könnyeket, Győz a hazugság - a föld elveszett. -
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:04 | Üzenet # 4 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
HARMADIK SZÍNPálmafás vidék a paradicsomon kívül. Kis, durva fakaliba. Ádám cövekeket ver le kerítésül. Éva lugost alkot. Lucifer Ádám Ez az enyém. A nagy világ helyett E tér lesz otthonom. Birok vele, Megvédem azt a kártevő vadaktól, És kényszerítem nékem termeni.
Éva Én meg lugost csinálok, épen olyat, Mint az előbbi, s így közénk varázslom A vesztett Édent.
Lucifer Vajh, mi nagy szavat Mondottatok ki. A család s tulajdon Lesz a világnak kettes mozgatója, Melytől minden kéj s kín születni fog. És e két eszme nő majd szüntelen, Amíg belőle hon lesz és ipar, Szülője minden nagynak és nemesnek, És felfalója önnön gyermekének.
Ádám Rejtélyeket beszélsz. Igérted a Tudást, az ösztön kéjéről lemondtam Érette, hogy, bár küzdve, nagy legyek. S mi az eredmény?
Lucifer Hát nem érzed-e?
Ádám Érzem, hogy Isten amint elhagyott, Üres kézzel taszítván a magányba, Elhagytam én is. Önmagam levék Enistenemmé, és amit kivívok, Méltán enyém. Erőm ez, s büszkeségem.
Lucifer félre Hiú báb, mostan fittyet hánysz az égnek, Meglátjuk szíved, villámok ha égnek.
Éva Nekem meg büszkeségem az csupán, Hogy a világnak anyja én leszek.
Lucifer félre Dicső eszmény, mit a nő szíve hord, Megörökítni a bűnös nyomort.
Ádám Mit is köszönjek néki? Puszta létem? Hisz az a lét, ha érdemes leszen Terhére, csak fáradságom gyümölcse. A kéjet, amit egy ital viz ád, Szomjam hevével kell kiérdemelnem, A csók mézének ára ott vagyon - Amely nyomán jár - a lehangolásban. De hogyha a hálának csatja mind Le is hullt rólam, bár szabad levék Alkotni sorsom és újból lerontni, Tapogatózva amit tervezék - Ahhoz segélyed sem kellett talán, Megbírta volna azt saját erőm. S te nem mentél meg a súlyos bilincstől, Mellyel testem por földéhöz csatol. Érzem, bár nem tudom nevét, mi az, Talán egy hajszál - annál szégyenebb -, Mi korlátozza büszke lelkemet. Nézd, ugranám, és testem visszahull, Szemem, fülem lemond szolgálatáról, Ha a távolnak kémlem titkait; S ha képzetem magasb körökbe von, Az éhség kényszerít, hunyászkodottan Leszállni ismét a tiprott anyaghoz.
Lucifer Ezen kötél erősb, mint én vagyok.
Ádám Ah, úgy te gyönge szellem vagy igen, Ha e láthatatlan pókháló, e semmi, Mit százezer lény észre sem veszen, S hálója közt szabadság érzetével Fickándozik, mit csak nehány kivált Magasb szellem sejt, még dacol veled.
Lucifer S csakis ez az, mi vélem bír dacolni, Mert szellem, mint én. Vagy tán azt hiszed, Hogy, mert elrejtve munkál s zajtalan, Nem is erős? - Ne hidd, homályban űl, Mi egy világot rendít és teremt, Mert látásától megszédűlne a fej. Csak ember műve csillog és zörög, Melynek határa egy arasznyi lét.
Ádám Hagyd megtekintnem hát e működést - Egy perce csak, keblem, tudod, erős -, Mely rám befolyhat, aki enmagamban Olyan különvált és egész vagyok.
Lucifer Vagyok - bolond szó. Voltál és leszesz. Örök levés s enyészet minden élet. De nézz körűl és láss szellem-szemekkel. -
Ádám amit a következőkben mond, mind láthatóvá is lesz Mi áradat buzog fel így körűlem, Magasba törve szakadatlanúl, Hol kétfelé vál s a földsarokig Vihar gyanánt rohan?
Lucifer Az a melegség, Mely életet visz a jegek honába.
Ádám Hát e két lángfolyam, mely zúgva fut Mellettem el, hogy félek, elsodor, És mégis érzem éltető hatását: Mi az, mi az? Elkábulok belé. -
Lucifer Ez a delej.
Ádám Alattam ing a föld. Amit szilárdnak és alaktalannak Tartottam eddig, forrongó anyag lőn, Ellentállhatlan, mely alak után tör, Életre küzd. Amarra mint jegec, Emerre mint rügy. Oh, e zűr között Hová lesz énem zárt egyénisége, Mivé leszesz, testem, melyben szilárd Eszköz gyanánt oly dőrén megbizám Nagy terveimben és nagy vágyaimban? Te elkényeztetett gyermek, ki bajt S gyönyört szerezsz számomra egyiránt. Nehány marok porrá sülyedsz-e csak, Míg többi lényed víz és tünde lég, Mely még imént piroslott és örült, S legott voltammal a felhőbe gőzölt? Minden szavam, agyamban minden eszme Lényemnek egy-egy részét költi el. Elégek! - És a vészhozó tüzet Talán rejtélyes szellem szítogatja, Hogy melegedjék hamvadásomon. - El e látással, mert megőrülök. Ily harcban állni száz elem között Az elhagyottság kínos érzetével, Mi szörnyű, szörnyű! - Oh, miért lökém el Magamtól azt a gondviseletet, Mit ösztönöm sejtett, de nem becsűlt, S tudásom óhajt - oh de hasztalan.
Éva Úgy-é, úgy-é, hasonlót érzek én is. Ha majd te harcolsz a fenevadakkal, Vagy én lankadva kertünk ápolom, Körültekintek a széles világon, És égen-földön nem lesz egy rokon, Nem egy barát, ki biztasson vagy óvjon, Nem így volt ám ez egykor, szebb időben.
Lucifer gúnyosan Hiszen, ha oly kicsínyes lelketek, Hogy fáztok ápoló gond s kéz ne'kűl, S alárendeltség oly szükségetek: Idézek én fel istent számotokra, Ki nyájasabb lesz, mint a zord öreg: E földnek szellemét, ismérem őt Az égi karból, szép szerény fiú. - Jelenjél meg, szellem, Látod, nem bírsz velem, Az ősi tagadás Hiv, hisz nem merne más.
A földből lángok csapnak fel, tömör fekete felhő képződik szivárvánnyal, iszonyúan mennydörögve Lucifer hátralépve Ki vagy te, rém - nem téged hívtalak, A föld nemtője gyönge és szelíd.
A Föld Szellemének szava Mit gyöngeűl látál az égi karban, Az önkörében végtelen, erős. - Im itt vagyok, mert a szellem szavának Engednem kelle, ámde megjegyezd, Hogy fölzaklatni s kormányozni más. Ha felveszem saját képem, leroskadsz, S eme két féreg itt megsemmisűl.
Lucifer Mondd hát, hogyan fér büszke közeledbe Az ember, hogyha istenűl fogad?
A Föld Szellemének szava Elrészletezve vízben, fellegekben, Ligetben, mindenütt, hová benéz Erős vágyakkal és emelt kebellel. Eltűnik
A ligetet, forrást tünde játszi nimfák népesítik Éva Ah, nézd e kedves testvér arcokat, Nézd, nézd, mi bájosan köszöntenek, Nincs többé elhagyottság, rengeteg, A boldogság szállott közénk velek. Ők adnak búnkban biztató szavat, A kétkedésben jó tanácsokat.
Lucifer Nem is kérhettek jobb helyütt tanácsot - Kik, amint kértek, már határozátok - Mint épp e kedves tünde alakoktól, Kik úgy felelnek, mint kérdésetek szól: A tiszta szívre mosolyogva néznek, Ijesztő réműl a kétségb'esőnek; Ők kísérendnek végig száz alakban, Százféleképen átalváltozottan, A fürkésző bölcs észnek üde árnya S örök ifjú sziveknek ideálja.
Ádám Mit ér, mit ér e játék csillogása, Előttem mely foly, nem hatok belé - S nekem csak egy rejtéllyel több jutott. - Ne hitegess, Lucifer, ne tovább, Hagyj tudnom mindent, úgy, mint megfogadtad.
Lucifer félre Keserves lesz még egykor e tudásod, S tudatlanságért fogsz epedni vissza. Fenn De tűrelem. Tudod, hogy a gyönyör Percét is harccal kell kiérdemelned; Sok iskolát kell még addig kijárnod, Sokat csalódnod, míg mindent megértesz.
Ádám Könnyű neked beszélni tűrelemről, Előtted egy öröklét van kitárva, De én az élet fájából nem ettem, Arasznyi lét, mi sietésre int.
Lucifer Minden, mi él, az egyenlő soká él, A százados fa s egynapos rovar. Eszmél, örűl, szeret és elbukik, Midőn napszámát s vágyait betölté. Nem az idő halad: mi változunk, Egy század, egy nap szinte egyre megy. Ne félj, betöltöd célodat te is, Csak azt ne hidd, hogy e sár-testbe van Szorítva az ember egyénisége. Látád a hangyát és a méherajt: Ezer munkás jár dőrén összevissza, Vakon cselekszik, téved, elbukik, De az egész, mint állandó egyén, Együttleges szellemben él, cselekszik, Kitűzött tervét bizton létesíti, Míg eljön a vég, s az egész eláll. - Portested is széthulland így, igaz, De száz alakban újolag felélsz. És nem kell újra semmit kezdened: Ha vétkezél, fiadban bűnhödöl, Köszvényedet őbenne folytatod, Amit tapasztalsz, érzesz és tanulsz, Évmilliókra lesz tulajdonod.
Ádám Ez visszapillantása az öregnek, De ifjú keblem forró vágya más: Jövőmbe vetni egy tekintetet. Hadd lássam, mért küzdök, mit szenvedek.
Éva Hadd lássam én is, e sok újulásban Nem lankad-é el, nem veszít-e bájam.
Lucifer Legyen. Bűbájat, szállítok reátok, És a jövőnek végeig beláttok Tünékeny álom képei alatt; De hogyha látjátok, mi dőre a cél, Mi súlyos a harc, melyben útatok tér; Hogy csüggedés ne érjen e miatt, És a csatától meg ne fussatok: Egére egy kicsiny sugárt adok, Mely biztatand, hogy csalfa tünemény Egész látás - s e sugár a remény. -
Ezalatt Ádámot és Évát kalibába vezeti, kik ott elszunnyadnak
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:06 | Üzenet # 5 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
NEGYEDIK SZÍNEgyiptomban. Elöl nyílt csarnok. Ádám mint Fáraó, fiatalon, trónon ülve. Lucifer mint minisztere; tiszteletteljes távolban fényes kíséret. A háttérben rabszolgák egy gúla építésén dolgoznak, korbáccsal rendet tartó felügyelők alatt. Tiszta nap Lucifer Felséges úr! Aggódva kérdi néped, Mely elvérezni boldog lenne érted, Vajon mi az, mi a nagy fáraót Nem hagyja trónja vánkosán pihenni? Mért áldozod fel a nap kéjeit, Az éjnek édes álomképeit, És nem bizod gondját nagy terveidnek A rabszolgára, akit az megillet, Midőn már úgyis a széles világon Minden dicsőség, úralom tiéd S a kéj, mit ember elviselni bír. - Száz tartomány bő kincse mond urának. Neked nyit kelyhet illatos virága, S édes gyümölcsöt csak neked növel. Ezer hölgy keble sóhajtoz feléd: A szőke szépség, lankadó szemével; Finom, gyöngéd, mint játszi tünemény, A barna lányka, lihegő ajakkal, Égő szemében őrült szenvedéllyel Mind a tiéid. Sorsuk egy szeszélyed, Mind érzi, hogy betölté hívatását, Ha néhány perced fűszerezni tudta.
Ádám Mindennek nincsen szűmre ingere. Mint kénytelen adó jő, nem csatázok Érette, nem köszönhetem magamnak. - De itt e művel, melyet alkotok, Azt tartom, hogy megleltem az utat, Mely a valódi nagysághoz vezet. Művészetét a természet csodálja, S évezredekre hirdeti nevem. Nincs földindúlás, nincs vész, mely ledöntse: Erősebb lett az ember, mint az Isten.
Lucifer S oh, fáraó, mégis boldog vagy-é E képzeletben? Tedd kezed szivedre.
Ádám Nem én. Űrt érzek, mondhatatlan űrt. De mindegy. hisz nem boldogságot esdtem, Dicsőséget csak, s az megnyílt előttem. Csak a tömeg ne sejtse kínomat - Ha sajnálhatna, nem imádna többé.
Lucifer Hát hogyha egykor átlátod magad, Hogy a dicsőség percnyi dőre játék?
Ádám Az nem lehet.
Lucifer S ha mégis?
Ádám Halni térnék, Megátkozván utánam a világot.
Lucifer Nem fogsz meghalni, bár átlátod egyszer, Sőt újra kezdesz, régi sikereddel.
A dolgozó rabszolgák közül egyet a felügyelők annyira vernek, hogy ez jajveszékelve és üldözötten egész a nyílt csarnokba fut, s a trón előtt összerogy A rabszolga Uram, segíts!
A munkások közül Éva, mint a rabszolga neje, kibontakozik, s fájdalmas sikoltással férjére borul Éva Hiába kéred azt. Ki kínjainknak nem volt részese, Nem ért, nem ért! - Halk a jajnak szava, S a trón magas. Mért nem hívsz engemet, Ki eltakarlak s testemmel fogok fel Minden csapást?
Ádám a betóduló felügyelőkhöz, kik a rabszolgát s nejét ki akarják hurcolni Hagyjátok ott. El innét. A felügyelők el Mi ismeretlen érzés száll szivembe, Ki e nő és mi bűve-bája van, Mellyel, mint lánccal, a nagy fáraót Lerántja porban fetrengő magához? - Felkel
Lucifer Ez ismét a szálaknak egyike, Melyekkel gúnyul vett körűl urad, Eszedbe hozni hernyó voltodat, Ha önhitedben lepkeként csapongsz. E vékony szál, láttad már, mily erős, Kisiklik ujjainkból, és azért Nem téphetem szét.
Ádám lejőve a trón lépcsőin Azt ne is müveld. Amilyen sértő, époly kellemes.
Lucifer De illetlen, hogy egy bölcs és király Alatta nyögjön.
Ádám Mit tegyek tehát?
Lucifer gúnnyal Nincsen más hátra, mint hogy a tudás Tagadja létét e rejtett fonálnak: S kacagja durván az erő s anyag.
Ádám Én nem birom kacagni, sem tagadni.
Éva Ah, kedvesem, véred csorogva foly, Megállitom; fáj úgyebár, nagyon?
Rabszolga Az élet fáj csak, már nem fáj soká.
Éva Nem úgy, nem úgy, mért éltél volna eddig, Ha most halnál meg, amint meglelél.
Rabszolga Miért él a pór? - A gúlához követ Hord az erősnek, s állítván utódot Jármába, meghal. - Milljók egy miatt.
Ádám Ah, Lucifer, mi rettentő beszéd ez!
Lucifer A haldokló hagymázos őrülése - - -
Ádám Mit is beszélt?
Lucifer Nagy fáraó, mi bánt? No, mondhatom, hogy nagyszerű dolog: Egy rabszolgával a földön kevesb van.
Éva Neked silány szám, nékem egy világ, Oh jaj, ki fog majd engemet szeretni? -
Rabszolga Én többé nem. - Felejts el, nő, örökre. Meghal
Ádám Majd foglak én. El innen a halottal.
A hullát felveszik Fel, hölgyem, e trón pamlagán helyed: A bájnak épen úgy fejedelme vagy, Mint az erőnek én - meg kelle lelnünk Egymást akárhol.
Éva Oh, nagy fáraó, Tudom, parancsod a pór végzete, Nem is szabódom, csak kevés időt Engedj magamnak, azután parancsolj.
Ádám Ne többször e szót. Oh, hát birodalmam Sohsem megy-é túl a parancs szaván?
Éva Elég, ha egyelőre a parancs Nem illet fájva, - oh ne írigyeld Ez első percben könnyem a halottól. - Mi szép halott, ah istenem, mi szép! Ráborul
Ádám Szép és halott; mi ellentétel ez: Törekvésinkre gúny e nyúgalom, Vagy hivságunkra szánalmas mosoly.
Lucifer Szökött rabszolga, ki veled dacol, Mondván: erősebb lettem láncaidnál.
Ádám A holtnak béke, az élőnek üdv. Amaz könnyed nem érzi, mosolyod Nélkülöznöm kín.
A halottat kiviszik. Ádám Évát a trónra vezeti Oldalamra, nő! Ah mílyen édes kebleden pihenni.
Jajveszékelés a munkások közt; Éva összerezzen Mi lelt, szerelmem?
Éva Oh, nem hallod-e A nép jaját?
Ádám Először vettem észre. Nem szép zene, igaz: de ne ügyelj rá, Csókolj meg és feledd el a világot. Luciferhez Te meg némítsd el azt a jajgatást.
Lucifer Azt nem birom, ez már a nép joga, Együtt öröklé az igával azt.
Ismét jajszó, Éva felsikolt, Ádám fölemelkedik Ádám Hölgyem, te szenvedsz, s nem tudom, miként Segítsek rajta. Szíveden keresztül A jajszó, mint villám, fejembe csap, S úgy érzem, a világ kiált segélyt.
Éva Oh fáraó, zúzz el, de megbocsáss, Ha a nép jajja nem hágy megnyugodni! Ládd, jól tudom, hogy szolgálód vagyok, Hogy éltem célja tégedet mulatni, Felejtek mindent, kívülem mi van: Nyomort, nagyságot, ábrándot, halottat, Hogy mosolyom üdv, ajkam láng legyen; De hogyha a nép, e milljókarú lény, Korbácsolt háttal jajgat odakint: Mint fájó testnek kisded porcikája, Én, én, a népnek elszakadt leánya, Szívemben érzem szintén mind e kínt.
Ádám És én veled. - A milljók egy miatt - Mondá a holt is.
Éva Oh nagy fáraó! Komor levél, és én vagyok oka, Űzz el magadtól, vagy taníts, miként kell Siketté lennem.
Ádám Jobb mester valál te, Mert megtanítál a jajt hallanom. - Ne halljam többé. - Ím, legyen szabad A szolganép. Mit is ér a dicsőség, Mit egy személyben ér utól az ember Milljók vesztével és milljók jajával, Kikben szintén az az ember lehel; Milljószor érzem a kínt, egyszer a kéjt.
Lucifer Ah, fáraó, rajongsz; hisz a tömeg A végzet arra ítélt állata, Mely minden rendnek malmán húzni fog, Mert arra van teremtve. Már ma mentsd fel: Amit te eldobsz, ő meg nem nyeri, És új urat keres holnap magának. Vagy azt hiszed, hogy ülhetnél nyakán, Ha a gazdának szükségét nem érzi? Ha kebelében öntudat lakik?
Ádám Miért jajgat hát, mintha fájna néki A szolgaság?
Lucifer Fáj, bár nem tudja, mi. Mert minden ember uralomra vágy. Ez érzet az, s nem a testvériség, Mi a szabadság zászlajához űzi A nagy tömeget - ámbár öntudattá Nem ébred benne, és csak sejtelemkint Zaklatja minden olyasért, mi új S mi tagadása a már meglevőnek; Abban remélvén testesűlve látni A boldogságról képzett álmait. Pedig mély tenger a nép: bármi napfény Sem hatja át tömét; sötét leend az, Csak a hullám ragyog, mit színe fölvet, És mely hullám esetleg ép te vagy.
Ádám S mért épen én?
Lucifer Vagy más, veled rokon. Kiben tudattá vált a népi ösztön, S ki a szabadság bámult bajnokául Fényes helyedre tolakodni mer. Míg a tömeg, nem nyerve semmit is, Nevet cserél, a gazda megmarad.
Ádám Mi végtelen körút okoskodásod, Melyből menekvés nincsen is talán.
Lucifer Vagyon menekvés. Adj ezen nehány Kivált egyénnek láncot és gyürűt, Adj más játékszert, s mondd: ím a tömeg Fölébe tollak, ez teszen nemesbé - És elhiszik, és a népet lenézvén Elszívelik, hogy őket is lenézd.
Ádám Ne kísérts ily csábító álokokkal. El a szolgákkal! Légyen mind szabad. Hirdesd ki nékik, ám de jól siess, Hogy, míg megbánom, késő is legyen már.
Lucifer félre Előre csak önhitten útadon, Hidd, hogy te mégy, ha a sors árja von. Kimegy
Ádám E mű meg álljon bevégzetlenűl, Intő rom annak, aki nagyra tör, Erőnk s gyöngénknek nagy kérdőjele.
Kint nagy örömzaj, a munkások eloszolnak. Lucifer visszatér Örülj, pór, a nagyság hogy meghajolt Előtted. Csak ne hidd, hogy kényszerítve.
Éva Vigasztalódjál, oh én kedvesem, Úgyis mit ér az a rideg dicsőség, Hideg kígyóként mely közénkbe csúsz?
Ádám De nagy, de nagy.
Éva El véle; látod, a jaj Elnémult, üdvünket meg nem szakasztja, Mi vágyad más, ha keblemen pihensz?
Ádám Oh nő, mi szűk, mi gyarló látköröd. S a büszke férfit ép ez vonzza hozzád - Csak gyöngeség, mit az erő szerethet. Mint a védő szülő gyámoltalan Voltát karolja leghőbben fiának.
Éva Ah fáraó, tán már untatlak is E hasztalan, e balga fecsegéssel? Hiába, ha okosabb nem vagyok.
Ádám Ne is kivánd, hogy légy, én kedvesem, Eszem elég van nékem önmagamnak, Erő s nagyságért nem kebledre hajlok, Sem a tudásért, mindezt könyveimben Sokkal jobban föllelhetem. Te csak Beszélj, beszélj, hogy halljam hangodat, Rezgése szűmön végigárjadozzon. Akármit mondasz, mindegy; oh, ki kérdi, Mit énekel a kis madár, azért Édes sejtéssel halljuk hangjait. Te csak virág légy, drága csecsebecs, Haszontalan, de szép, s ez érdeme. Luciferhez És mégis egy vágy ver föl mámoromból. Talán bolond vágy - - oh de teljesítsd -, Hagyj vetnem egy merész pillanatot Előre, egypár ezredév utánra, Mi lesz hiremből?
Lucifer Amíg csókolódtok, Nem érzed-é a lanyha szelletet, Mely arcodat legyinti s elröpűl? Vékonyka porréteg marad, hol elszáll, Egy évben e por csak nehány vonalnyi, Egy századévben már nehány könyök. Pár ezredév gúláidat elássa, Homoktorlaszba temeti neved, Kéj-kerteidben a sakál üvölt, A pusztán koldús, szolganép tanyáz.
Amit Lucifer mond, mind láthatóvá is lesz S mindezt nem a mennyrázó fergeteg. Nem bömbölő földindulás cselekszi, Csak gyönge szellő, mely körűlenyelg.
Ádám Rettentő kép!
Lucifer gúnnyal Ne félj, csak szellemed vesz, De tested megmarad, mint múmia, Kiváncsisága iskolás fiúknak, Torz arculattal, melyről elmosódott Az írás, szolga volt-e, vagy parancsolt.
Egy múmia felé rúg, mely ezalatt a trón előtt tűnt fel, s lassan legördül annak lépcsőin Ádám felugorva Pokolbeli káprázat, el veled! Hiú törekvés, dőre nagyravágy - Fülembe cseng még: milljók egy miatt. E millióknak kell érvényt szereznem, Szabad államban - másutt nem lehet. Enyésszen az egyén, ha él a köz, Mely egyesekből nagy egészt csinál.
Éva S elhagysz-e engem is, szerelmedet? -
Ádám El, téged, a trónt, mindent elhagyok. Vezess, vezess, új célra, Lucifer, Úgyis sok szép időt vesztettem el Ez áluton. Indul, kardot vonva
Éva Királyom! Tört reménnyel Ha megjösz, szíved e szűn menhelyet lel.
Ádám Igen, igen; sejtem hogy téged is Tisztult alakban fel foglak találni. S akkor nem fogsz ölelni már parancsból, De mint egyenlő, - kéjnek érzetével. El
Lucifer Ne oly vágtatva, még jókor beéred, Talán előbb, a célt, hogysem reméled, És sírni fogsz majd, látva, hogy mi dőre, Míg én kacaglak. - Menjünk hát, előre!
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:09 | Üzenet # 6 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
ÖTÖDIK SZÍNAthénében. A köztér, közepén szónokszékkel. Az előtéren oldalvást nyílt templomcsarnok istenszobrokkal, virágfüzérekkel, oltárral. Éva mint Lucia, Miltiadész hadvezér neje, fiával, Kimónnal, több szolgálótól kísérve, kik áldozati tárgyakat visznek, jő a templom csarnoka felé. A téren rongyos nép ácsorog. Ragyogó reggel Éva Csak erre, erre, kedves kisfiam. Nézd, arra ment el gyors hajón atyád, Csatázni messze hon határin. Egy durva nép él ott, mely vakmerőn Fenyegeté szabadságát honunknak. Imádkozzunk, imádkozzunk, fiam, Hogy az ég védje e hon igazát, S vezesse közénk hős atyádat épen.
Kimón Ugyan mért ment atyám oly messze földre, Hogy védje ezt a rongyos gyáva népet, Ha szép nejét meg bú emészti honn?
Éva Oh jaj, ne ítélj jó apád felett, Istennek átka űl oly gyermeken. Csak a szerelmes nőnek van joga Kesergni férje nagy lépésein, Miket ha nem tesz, megszégyenlené. Atyád úgy tett, mint kell a férfiúnak.
Kimón Félsz hát anyám, hogy gyenge, megverik?
Éva Nem, nem, fiam, atyád hős, győzni fog, Csak egy van amitől őt félthetem, Hogy önmagát nem győzi meg.
Kimón Hogyan?
Éva Van a léleknek egy erős szava, A nagyravágy. A rabszolgában alszik, Vagy szűk körében bűnné aljasúl. De vérével táplálván a szabadság, Naggyá növeszti, mint polgárerényt. Ez költ életre minden szép s nagyot, De hogyha túl erős, anyjára tör, S küzd véle, míg elvérzik egyikök. - Ha e szó benne túlerőre jutna, Ha megcsalhatná ezt a szent hazát, Megátkoznám. Imádkozzunk, fiam!
A templom csarnokába mennek, ezalatt a térre mindig többen gyülekeznek Első a népből Nem hall az ember semmi izgató Hirt, mintha sergünk ellent sem találna.
Második a népből És itthon is oly álmos minden ember, Tán senki sem kohol már terveket, Mind hajdanán, miknek kivitelére A felséges nép torka kellene. Ma reggel óta járom e helyet, S szavazatomra nem akad vevő.
Első a népből Unalmas élet, mit van tenni már?
Harmadik a népből Nem ártana egy gyönge kis zavar.
Éva ezalatt az oltár tüzét meggyújtotta, kezeit megmosá, s a hozandó áldozatra elkészült. Szolgálói himnuszt kezdenek, mely szakaszonként a következő jelenetbe vegyül. A tér megtelt polgárokkal, néppel, két demagóg a szószékért küzd Első demagóg Odább! Ez a hely itten az enyém. Veszélyben a hon, hogyha nem beszélek. A nép helyeslést üvölt
Második demagóg Akkor vesz el, ha szólsz. Bérenc, le innét! A nép kacag és tapsol
Első demagóg Te nem vagy bérenc, mert ki sem veszen meg. Polgárok! fájva emelek szavat, Mert a nemes szívnek fáj a nagyot Porig alázni; s egy nagy férfiút Kell vonnom bírószéketek elé A dísz-szekérről.
Második demagóg Jól kezded, gonosz! No csak virágozd fel az állatot, Mit áldozatra szántál.
Első demagóg Félre innen!
A népből Mit is hallgatjuk azt a gúnyolót? Rángatják a második demagógot
Első demagóg De bármint fáj szívem, mégis beszélek, Mert téged, oh dicső fejdelmi nép, Még hadvezérednél is többre nézlek.
Második demagóg Ez árus lelkü, éhen holt csoportot, Mely eb gyanánt a hulladékra les Gazdái asztaláról? - Oh te gyáva, Izlésedet nem írigyelhetem.
A népből Le véle, ő is áruló, le véle! Még inkább bántalmazzák
Éva két galambot s tömjént áldoz az oltáron Éva Szent Aphrodité! Oh fogadd, fogadd el Ez áldozat füstét, hallgasd imámat: Nem zöld babért kérek férjem fejére, Családi enyhet csak bajnok szivére.
Az áldozat füstében Erósz mosolyogva megjelenik, a Khariszok körülállják, s rózsákat hintenek rá. Áhítatba merült csoportozat A szolgálók Hallgasd meg őt!
Erósz Oh nő, a tiszta szív Áldása rajtad!
A Khariszok És a Khariszok Oltalma véled! - -
A szolgálók Hála, Aphrodité!
Első demagóg Halld hát a vádat, nép! Nagy Miltiádész Eladta a hont.
Második demagóg Oh, hazudsz, hazudsz! Hallgassatok, vagy késő bánalomnak Ér szégyene.
Első a népből Le onnan, szemtelen! Egészen a tömegbe sodorják
Első demagóg Ifjúságod virága van kezében, Lemnoszt be bírta venni egy csapással, S most veszteg áll Pharosznál. Megfizették.
Harmadik a népből Halál fejére!
Első polgár Nos, kiáltsatok, Vagy bérletemből hurcolkodjatok ki!
Az áldozatnak vége, az istenségek eltűntek Éva felemelkedve Minő zaj az kint? Nézzük meg, fiam.
Kimón Egy árulót itélnek el, anyám.
Éva a csarnok lépcsőzetére lépve Szivem mindig szorúl, ha éhező nép Itéletét látom nagyok felett. Ha sárba hull a fényes, kárörömmel Szemléli a pór, gúnnyal illeti, Mint hogyha ön mocskát is igazolná.
Második a népből Uram! Rekedt vagyok s kiáltani Szeretnék.
Második polgár Itt van, kend meg torkodat.
Második a népből Aztán mit mondjak?
Második polgár Mondj halált fejére.
A népből Halál! Halál!
Éva Kiről is van tehát szó? -
Második demagóg hozzája lépve Ki másról, mint ki egy fejjel nagyobb, Mint polgártársi, s azt nem tűrhetik.
Éva Miltiadészről? - Oh, nagy istenek! S te is, vén Kriszposz, kit rabszolgaságból Mentett ki férjem, most halált kiáltasz?
Kriszposz Engedj meg, asszonyom, kettőnk közűl Csak egyik élhet. Három gyermekemmel Tart, aki így szavaztat.
Éva Jaj neked, Ha sorsod, Kriszposz, így lealjasít! Bár megbocsájtok, hogyha éhezel. De hát te Therszitész? S ti mind, ti mind, Kik a jólétben nyugton szunnyadoztok, Mert a kapuktól ellenségteket Férjem veré el. - Oh, hálátlanok! -
Therszitész Ah, asszonyom, keservesen esik bár, De mit tegyünk, ez a néphangulat: Ki kockáztatja minden birtokát, Dacolva a felgerjedett habokkal?
Első demagóg Kimondom hát a nép itéletét.
Lucifer, mint harcos, rémült arccal, szaladva jő Lucifer Vészt hirdetek! Az ellen a kapuknál!
Első demagóg Az nem lehet, győzelmes hadvezérünk Nincs-é előttük?
Lucifer Éppen ő az ellen. Megtudta, mit forraltok ellene, Felkelt szivében a méltó harag, S míg szóltok, tűzzel-vassal itt terem.
Második demagóg Ti hoztátok mindezt ránk, árulók!
A népből Üssük le őket. - Éljen a vezér! - Jaj nékünk, fusson, aki merre tud. - Mindennek vége! -
Első demagóg Nincs. Hódolni néki Elébe a kapukhoz! -
Éva Istenek! Az ítélet fájt, mely által nekem Elvesztél, férjem, oh de keserűbb, Hogy igazoltad azt - bár visszanyerlek. -
Első a népből Fogjátok el nejét: ha városunknak Bántása lesz, haljon meg gyermekestül.
Éva Meghalnék érted, férjem, szívesen, Csak a hon átka gyermekem ne érné. -
Kimón Engem ne félts, anyám, jőj, jőj velem, Megóv e szentély minden bántalomtól.
Felmennek az üldöző csoport elől a csarnokba, két nimfa rózsaláncot bocsát le mögöttük a nép előtt, mely azonnal visszalép. Kívülről harsonák hangzanak, a nép jajveszékelve szétszalad. - A nimfák eltűnnek Lucifer kacagva kezét dörzsöli Szép tréfa volt. Mi jó az értelemnek Kacagni ott, hol szívek megrepednek. A templom felé fordulva Csak e mindig megifjuló, örökké Szépnek látása ne zavarna folyvást. Úgy fázom idegenszerű körében, Mely a mezetlent is szemérmetessé, A bűnt nemessé és a végzetet Magasztossá teszi rózsáival S az egyszerűség csókos ajkival. - Mért késik oly soká az én világom, A torzalak, a kétes rémület, Hogy elriassza e káprázatot, Mely küzdelmemben a már-már bukó Embert mindannyiszor fölkelti újra. - De majd meglátjuk, hogyha a halál Borzalma eljő hozzánk nemsokára, Unalmas árnyjátéktoknak vajon Nem lesz-e akkor itt végső határa. - A nép közé vegyül
Ádám mint Miltiadész, fegyveres csapat élén vezettetik megsebesülten. Előtte könyörögve a nép és a demagógok A népből Éljen vezérünk! Könyörűlj, nagy ember.
Ádám Mi vétketek hát, amiért könyörgtök? S a gyöngétől mit kérhet az erős? - De nőm nem jő elém, se gyermekem; Tán csak nem érte őket bántalom! -
Éva Ah, Miltiadész, mért is jössz, ha nőd Sem bír örülni jöttödön? - Fiam, Anyád leroskad, tartsd fel, tartsd fel... Ah, Még jó nevet se hágy reád atyád! -
Ádám Mi ez? Nem értem. A nép esdekel. Nőm átkoz, és e mell vérzik hazámért.
Éva De jobban vérzik a hon és szivem. Vagy mért jövél, mondd, hadseregnek élén? -
Ádám Nem illet-é rangomban ily kiséret? Eljöttem, mert e súlyos seb nem enged Továbbra is tisztemnek megfelelni. Eljöttem, hogy küldőimnek kezébe, A felséges népnek kezébe téve Hatalmamat, beszámoljak neki. Im elbocsátlak, bajnok társaim, Kiérdemlétek a háztűz nyugalmát. S most én is e kardot, Athéné Pallasz, Szentelve tűzöm oltárod fölé. Felvezetteti magát a csarnok lépcsőin Fegyveresei eloszolnak
Éva férje nyakába borulva Ah Miltiadész, hol van boldogabb nő, Mint a te nőd, nemes nagy férfiú! Nézd, nézd fiad, milyen hasonlatos Hozzád, mi nagy, mi szép!
Ádám Ti kedvesek!
Kimón Jól tudtam én, hogy amit tesz atyám, Az jól van téve. -
Éva Oh, ne szégyeníts meg, Ezt a hitvesnek kelle tudni jobban.
Ádám Fiam! Atyád kardját mutasd be te.
Kimón a kardot felakasztva Óvd, istenasszony, ezt a drága kardot, Míg egykor érte hozzád eljövök.
Éva E kettős áldozathoz az anya Hadd szórja a tömjént. Pallasz, tekints le. Tömjént áldoz
Első demagóg a szószéken Nem volt-e igazam, hogy áruló? Hogy Dárius megvette? Tettetés csak A seb, nem kíván ellene csatázni.
A népből Halál reá!
Ádám Mi zaj az odakint?
Éva Ah, Miltiadész, rettentő beszéd az: Árulónak mond újra a tömeg.
Ádám Nevetséges vád; engem, árulónak, Ki Marathónnál győztem?
Éva Oh, hogy úgy van. Gonosz világ az, melyet itt lelél.
Első demagóg Mit késtek őt elfogni?
Nép tolong a templom csarnoka elé, köztük Lucifer Éva Miltiadész! E szentélyben biztos vagy, meg ne mozdúlj. - Miért is oszlatád szét a hadat? E bűnbarlangot mért nem gyújtatád fel? Csak láncot érdemel e csőcselék, Mely érzi, hogy te születél uráúl, Ki nemesebb vagy, mint ők összevéve, S megöl, megöl, hogy lábadhoz ne essék.
Első demagóg Halljátok-e, egy áruló neje Miként beszél? -
Éva Az a nőnek joga, Hogy férjét védje, még ha bűnös is, Hát még ha olyan tiszta, mint uram! És ellensége olyan korcs, miként ti. -
Első demagóg Mért hagyja a felséges nép magát Így becsmérelni?
Első a népből Hátha igazat mond.
Első polgár Ki vélök tart, gyanús. Kiáltsatok Rongy lelkek, vagy dögöljetek meg éhen.
A népből Halál reá! -
Ádám Takard el a fiút, Ne lássa vérem - el, nő, e kebelről! A villám, mely a szirtre csap, ne érjen. Csak én haljak meg - vagy miért is éljek, Midőn látom, mi dőre a szabadság, Melyért egy élten küzködém keresztűl.
Első demagóg Mit tétováztok még?
A népből Halál reá!
Ádám E gyáva népet meg nem átkozom, Az nem hibás, annak természete, Hogy a nyomor szolgává bélyegezze, S a szolgaság vérengző eszközévé Sülyessze néhány dölyfös pártütőnek. Csak egyedül én voltam a bolond, Hivén, hogy ilyen népnek kell szabadság.
Lucifer félre Elmondtad a sírverset önmagadra, S utánad illőt sok nagy síroromra. -
Ádám Vezessetek le. Nem veszem igénybe Tovább e szentélyt. Levezetteti magát a lépcsőn, Évát gyöngéden szolgálói karjába téve Ím - készen vagyok. -
Második demagóg Védjed magad, még nincsen veszve semmi!
Ádám Nagyon gyötörne a seb, hogyha szólnék Védelmeműl.
Második demagóg Tedd meg, hisz ez a nép Csak az imént porban csúszott előtted.
Ádám Ah, ép azért minden haszontalan, Önszégyenét meg nem bocsátja a nép.
Lucifer Kijózanodtál-é hát?
Ádám Oh, nagyon!
Lucifer Átláttad-é, hogy a bódúlt tömegnek Nemesb ura voltál, mint ő neked?
Ádám Lehet, de mind a kettő kárhozat; Más név alatt a végzet ugyanaz. Hiú törekvés azzal küzdeni, Nem is fogok. - Aztán miért, miért is Vágynék magasra bármi hő kebel? Éljen magának, és keresse a kéjt, Mellyel betölti az arasznyi létet, S tántorogjon ittasan Hádész felé, Vezess új útra, Lucifer, vezess, S kacagva nézem más erényeit. Más kínjait, csak élveket kívánva. Te meg, nő, aki - úgy rémlik szivemnek - Egykor lugost varázsolál nekem A sivatagba, hogyha még fiamból Polgárt nevelnél tisztes anyaként: Bolond vagy, méltán gúnyol a leány, Ki festett arccal a bordélyban űl Bortól felgerjedt, csókvágyó ajakkal. Örűlj, mulass, tagadd meg az erényt. - Vérpadra mostan, büntetéseműl. Nem mintha aljast bírtam volna tenni, De mert nagy eszme lelkesítni bírt.
Ezalatt egy tőkét hoznak a lépcsők elé, mellette Lucifer áll bárddal. Ádám lehajtja fejét Első demagóg Végezzétek ki. Éljen a haza!
Lucifer félresúgva Szép búcsú, nemde? - Nos, vitéz uram, Nem borzongat most furcsán egy kevéssé A torz képű halál rideg szele? -
Éva Ah, Pallasz! Meg nem hallgatád imámat. -
A templomból a halál nemtője, mint szelíd tekintetű ifjú, lefordított fáklyával s koszorúval Ádámhoz lép Ádám Pallasz meghallgatott. - Az ég veled, Megnyugvás szállt szivembe, Luciám.
Lucifer Átok reád, hiú ábrándvilág, Megint elrontád legszebb percemet. -
Éva Átok reád, te közlelkű, rideg nép! A boldogságot durván illetéd, S üde virága menten porba hullt. Pedig nem olyan édes a szabadság Neked, amilyen fájdalmas nekem volt. -
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:11 | Üzenet # 7 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
HATODIK SZÍNRómában. Nyílt csarnok, istenszobrokkal, díszedényekkel, melyekben illatok égnek, kilátással az Apenninek felé. - Középen terített asztal három lecticával[1]. Ádám mint Sergiolus, Lucifer mint Milo, Catulus, mind megannyi kéjenc, Éva mint Júlia, Hippia és Cluvia kéjhölgyek, ledéren öltözve dőzsölnek. Egy emelvényen gladiátorok harca foly, rabszolgák állnak parancsra készen, fuvolások zenélnek. Alkony, később éj Catulus Nézd, Sergiolus, mily serény, ügyes Ez a piros szalagú gladiátor, Mernék fogadni, hogy amazt legyőzi.
Ádám Nem, Herculesre!
Catulus Ah mit, Herculesre, Ki hinne még közöttünk istenekben? Mondd Júliádra, jobban elhiszem.
Ádám Legyen.
Lucifer Erős alapra esküszöl: Álistent tévén álisten helyébe. De mondd, hogy értsük mégis azt az esküt, Szépségét értsük-é, szerelmed-é, Avagy tán épen hűségét irántad? -
Catulus A báj muló, s ha még nem volna is, Unott lesz holnap, ami elragad ma, S kevesb kecsű nő csábít tőle el Az ujdonság bűbájos ingerével.
Ádám Hűségit értém. Vagy ki pazarol Hölgyére többet nálam?
Hippia Oh bohó! Hát bírod-é őt vég nélkül ölelni? S ha bírnád is, te, aki telhetetlen Gyönyörre vágysz s haszontalan csapongsz, Mert a kéjnek csak egy-egy elszakadt Részét birod egy-egy nőben találni, Mig a szépség s kéj eszményképe mindig Elérhetetlen varázsként leng előtted, Hogyan tudod, hogy szintén egy szeszélye, Egy ábrándkép nem csábítandja-é el? Egy gladiátor roncsolt izmai -
Ádám Igaz, igaz, ne többet, Hippia! Miért is vonz az a kéj Tantalusként, Ha Herculesnek ereje hiányzik, Ha Proteusként nem változhatunk, S egy megvetett rab, kínos hét után, Oly órát élvez, milyet hasztalan Óhajt ura. - Vagy a gyönyör csak egy Ital víz-é hát a meglankadottnak, S annak halál, ki habjaiba dűl?
Lucifer Ah mily dicső erkölcsi tanfolyam Szép lányok keblén, fűzéres pohárnál. - De hát fogadástok? -
Ádám Ha veszteném, Úgy Júlia tiéd. -
Catulus S ha nyersz?
Ádám Lovad Enyém. -
Catulus Négy hétre visszaveheted, Vagy bétaszítom ángolnás tavamba. -
Lucifer Nézd, Júlia, e szép kövér halat: Egyél, hiszen majd hizlalsz másikat.
Éva S nem dőzsöl-é rút féreg rajtad is? Örűljön, aki él, vagy hogyha nem Tud is örűlni, legalább kacagjon. Iszik
Ádám a gladiátorhoz Jól tartsd magad, hé! -
Catulus Rajta csak, vitézűl
Catulus gladiátora elesik, s életéért esdve ujjait fölemeli. Ádám a kegyelmi jelt akarja adni, de Catulus lefogja kezét, s összeszorítva markát, hüvelykét a gladiátor felé tartja Recipe ferrum![2] - Gyáva korcs. Elég Rabszolgám van még, nem vagyok fukar. Ki sajnálná e kis felzaklató Jelenetet, szép hölgyek, tőletek, Midőn a csók oly sokkal édesebb, Forróbb a vágy, ha egy kis vér ömölt.
A gladiátort ezalatt ellenfele kivégezte Ádám A ló enyém, jőj, Júliám, ölelj meg, Vigyék ki azt a hullát. - Táncosok! Csináljatok most más komédiát, Ebből elég volt mára.
A hullát kiviszik, az emelvényt a táncosok foglalják el Catulus Cluvia! Jőj hát te is, nem nézhetem soká, Ha más ölelkezik.
Lucifer S mi, Hippia, Követjük-é szintén példájukat? De nyald meg ajkad, nincs-e rajta méreg. No úgy, most már mulathatunk, galambom.
Ádám Mit is dobog szived olyannyira, Nem nyughatom fölötte, Júlia. Suttognak
Lucifer Halld, e bolond még a szívről beszél! -
Catulus Ládd, kedves, én nem bántom a tiédet, Tehetsz vele akármit, csak ne tudjam, Ha csókod forró s mindig kész nekem.
Cluvia Nagylelkü kedves! Ím javadra e bort. Iszik.
Catulus Jól van, jól, Cluvia, de lágy karod, Puhácska kebled tőlem el ne vond, Füzérem is lesiklott ládd fejemről. - A táncosnőkhöz Ah, ez remek fordúlat táncotokban, Mi buja tűz, kellemmel egyesülve!
Cluvia Szemed befogom ím, ha ott leled Azt, amiért én is versenyt futok, S csak egy jó szót sem bírok érdemelni. - Luciferre mutatva Ezen savanyu arcot nézzed inkább - Miért is ennek az a szép leány, Ha már különb hasznát se tudja venni, Mint hogy szunnyadni hagyja, míg maga Gúnyos mosollyal és hideg szemekkel Kisér száz édes, bárha dőre dolgot, Mi a társalgás illatát teszi. -
Catulus Valóban, egy ily arc egész körök Költészetére fagylepelt borít. Ki ellenáll a perc igézetének S nem hagyja lelkét ártól elragadni, Nem is jó ember, s bár maradna otthon.
Hippia Valóban szinte félek, hogy szegényben Már megfogant a fekete halál, Mely a várost pusztítja. -
Ádám El vele, E gyászos képpel. Pajzán dalt nekünk, Ki tudja a legszebbet köztetek?
Hippia énekel Borral, szerelemmel Eltelni sosem kell; Minden pohárnak Más a zamatja, S a mámor, az édes mámor, Mint horpadt sírokat a nap, Létünk megaranyozza.
Borral, szerelemmel Eltelni sosem kell; Minden leánynak Más a varázsa, S a mámor, az édes mámor, Mint horpadt sírokat a nap, Létünk megaranyozza.
Catulus Jól van biz az, nos, Cluvia, te mit tudsz?
Cluvia énekel Bolond világ volt hajdanában: Lucretiát az özvegy ágyban Hogy megkereste szép gavallér, Nem lángol ajka, több kéjt nem kér, Tárt szűvel nem fut bordélyházba, Hideg vasat merít magába. -
Mind Örűljünk, okosabb világ van, Örűljünk, hogy mi élünk abban.
Cluvia Bolond világ volt hajdanában: Brutus nem ült szép villájában, Kardot fogott s harcolni méne, Mint hitvány zsoldos, s még mi végre?... A rongyos nép jóléte végett, S tar földön érte el is vérzett.
Mind Örűljünk, okosabb világ van, Örűljünk, hogy mi élünk abban. -
Cluvia Bolond világ volt hajdanában: Rém járt fel hősek agyában, Szentnek hivék, mit kacagunk ma, S egy-két ily őrült ha akadna, Cirkuszainkban épen elkel, Nekünk látvány, a vadnak étel. -
Mind Örűljünk, okosabb világ van, Örűljünk, hogy mi élünk abban. -
Lucifer Ah, Cluvia, leverted Hippiát. Szeretnék e dalnak költője lenni.
Ádám S te nem danolsz, mit búsongsz, Júlia? Körűlünk minden vígad és nevet, Nem jól esik pihenned keblemen? -
Éva Ah jól, nagyon. De nézd el, Sergiolus, A boldogság midőn elkomolyít. Azt tartom, mely kacag, nem is valódi, Legédesebb percünkbe is vegyűl Egy cseppje a mondhatatlan fájdalomnak, Talán sejtjük, hogy az ily perc - virág, S így hervatag.
Ádám Ah, én is érzek ílyest.
Éva S kivált ha még dalt hallok és zenét, Nem hallgatom a szűk korlátú szót, De a hang árja ringat, mint hajó, S úgy érzem, mintha álomban feküdném: A rezge hangon messze múltba szállnék, Hol napsugáros pálmafák alatt Ártatlan voltam, játszi, gyermeteg, Nagy és nemes volt lelkem hívatása. Bocsáss meg, őrült álomnak varázsa Mindez. - Csókollak ismét - ébredek.
Ádám El a zenével, tánccal, émelyít Ez örökös édesség tengere, Keserüet kivánna már szivem. Boromba ürmöt, és fulánkot a Piros ajakra, vészt fejem fölé.
A táncosok elmennek, jajgatás hallik kívülről Mi jajszó ez, mely úgy velőbe hat?
Lucifer Nehány őrültet most feszítenek fel, Testvériségről, jogról álmodókat.
Catulus Úgy kell nekik, miért nem ültek otthon, Élvezve és feledve a világot, Miért vitatták mások dolgait?
Lucifer Koldús a dúst testvéreűl kivánja, Cseréld meg őket, és ő von keresztre.
Catulus Hagyd hát kacagnunk a nyomort, hatalmat, Dögvészt, mi a várost tizedeli, Az isteneknek minden végzetét.
Új jajszó Ádám magában Úgy érzem, mintha álomban feküdném, A rezge hangon messze múltba szállok, Hol nagy s nemes volt lelkem hívatása. - Nem úgy mondád-e, Júlia?
Éva Igen
Ezalatt besötétült. A csarnok előtt temetési menet vonul el tibiákkal[3], fáklyákkal és jajveszékelő nőkkel. Az egész társaság egy ideig merev hallgatásba süllyed Lucifer felkacagva Mint látom, itt a jókedv elborúlt, Bor nincs-e már, vagy elfogyott az élc, Hogy a savanyú úr is megsokallja? Talán bizon valaki fél közöttünk, Vagy épen megtért.
Ádám feléje sújtva poharát Vessz, ha azt hiszed.
Lucifer No majd hivok uj vendéget közénk, Talán megifjúlt kedv is tér be véle. Hej! hozzátok be, szolgák, ízibe, Ki fáklyafénnyel erre útazik. Csak megkináljuk egy pohár itallal. - -
A halottat nyílt koporsóban behozzák, s az asztalra helyezik. Kísérete a háttérben marad. Lucifer ráköszönt Igyál pajtás, holnap nekem, ma néked!
Hippia Talán inkább csókot kivánsz?
Lucifer Öleld meg És lopd ki szájából az obulust.
Hippia Ha tégedet csókollak, őt miért ne?
A halottat megcsókolja. Péter apostol a kíséret közül kilép Péter apostol Megállj, a döghalált szivod magadba.
Mindnyájan visszaborzadva, helyeiken felemelkednek Mind A döghalál - rettentő - félre innen!
Péter apostol Te nyomorú faj! - Gyáva nemzedék, Míg a szerencse mosolyog feletted, Mint napsugárban a légy, szemtelen, Istent, erényt, gúnyolva taposó - - - De hogyha a vész ajtódon kopog, Ha Istennek hatalmas újja érint, Gyáván hunyász, rútúl kétségb'eső. Nem érzed-é, hogy az ég büntetése Nehezkedik rád? Nézz csak, nézz körül A város pusztúl, durva idegen nép Tiporja el arany vetésidet, Szétbomlik a rend, senki sem parancsol, S szót nem fogad. A rablás, gyilkolás Emelt fővel jár a békés lakok közt, Utána a halvány gond, rémület, S égből földről se' részvét, sem segély. Nem bírod, úgy-e, kéjek mámorával Elandalítni azt a szózatot, Mely a kebelnek mélyét felveri, S jobb cél felé hiába ösztönöz? Kielégítést, úgyebár, nem érzesz, Csak undort ébreszt szűdben a gyönyör, S aggódva nézsz körűl, ajkad rebeg: Hiába mind, a régi istenekben Nincs már hited, kövekké dermedeztek.
Az istenszobrok szétporlanak Elporlanak, s új istent nem találsz, Mely a salakból újra fölemelne. - Nézz csak körűl, mi pusztít városodban Hatalmasabban, mint a döghalál, Ezren kelnek fel a lágy pamlagokról, Hogy Thébaisznak puszta téreit Vad anakhórétákkal[4] népesítsék, Ottan keresve tompúlt érzetöknek, Mi még izgassa, ami még emelje. - El fogsz pusztúlni, korcsúlt nemzedék, E nagy világ most tisztuló szinéről.
Hippia az asztal előtt összeroskadva Oh jaj nekem, mi szörnyű fájdalom, Hideg veríték, orcusnak tüze[5] - A dögvész, oh, a dögvész, - elveszek! Nem gyámolít ki sem közűletek, Kik annyi élvet osztátok velem?
Lucifer Ma néked, holnap nékem, édesem. -
Hippia Hát öljetek meg, átkom ver különben.
Péter apostol hozzálépve Ne átkozódjál, lányom, sőt bocsáss meg - Majd gyámolítlak én és a nagy Isten, A szent szeretet örök Istene. Emelkedjél fel hozzá, ím e vízzel Lelked kitisztúl menten a salaktól, S hozzá siet. -
Megkereszteli az asztalról vett edényből Hippia Atyám - megkönnyülék. Meghal
Catulus indul Én még ma Thébaiszba útazom. Elundorodtam a bünös világtól.
Cluvia Megállj, Catulus, én is elkisérlek.
Kimennek Ádám elgondolkodva, az előtérre lép, Éva követi S te itt vagy, Júlia, mondd, mit keressz itt, Hol a halál az örömet kiölte?
Éva S nem ott van-é helyem, ahol te vagy? Ah Sergiolus! Vajh mi sok nemes Érzést találtál volna e kebelben, Hol csak mulékony kéj után kutattál. -
Ádám És önmagamban is. Mi kár, hogy úgy van! Elveszni nyomorúltan, kisszerűen, S szenvedni addig. Oh, ha él az Isten, Letérdel s kezét égnek emeli Ha gondja van ránk, és hatalma rajtunk, Új népet hozzon s új eszmét világra, Amazt, a korcsba jobb vért önteni, Ezt, a nemesbnek hogy köre legyen Magasra törni. Érzem, elkopott mind, Mi a miénk volt - s újat létrehozni Erőnk kevés. Hallgass meg, Istenem!
Az égen glóriában a kereszt feltűnik. A hegyek megől égő városok pírja látszik. A csúcsokról félvad csapatok szállnak alá. Távolról áhítatos himnusz hallik Lucifer magában E látvány kissé borzogatja hátam, De nem emberrel kell-e küzdenem? Mit én nem bírok, ő teszi helyettem. Hasonló tréfát már gyakorta láttam. A glória ha lassan elveszett, Még megmarad a vérengző kereszt.
Péter apostol Az Úr meghallgatott. - Tekints körűl, Az elkorcsúlt föld újra kezd születni. E medvebőrös barbár harcfiak, Kik üszköt vetnek fényes városokra, Kiknek lova múlt századok vetését Tiporja el, s istállót elhagyott Templomfalak közt lél, új vért hozand Az elsilányúlt, megfogyott erekbe. S kik a cirkuszban himnuszt énekelnek, Míg a bősz tigris keblöket kitépi, Új eszmét hoznak, a testvériséget, És az egyénnek felszabadulását, Melyek meg fogják rázni a világot. -
Ádám Ah érzem, érzem, mást is kér a lélek, Mint dagadó párnákon renyhe kéjek; A szív vérének lassu elfolyása Olyan kéj, melynek vajh mi lenne mása?
Péter apostol Legyen hát célod: Istennek dicsőség, Magadnak munka. Az egyén szabad Érvényre hozni mind, mi benne van. Csak egy parancs kötvén le: szeretet.
Ádám Fel hát csatázni, fel hát lelkesűlni Az új tanért. Alkotni új világot, Melynek virága a lovag-erény lesz, Költészete az oltár oldalán A felmagasztalt női ideál. Péterre támaszkodva indul
Lucifer Ah, a lehetetlen lelkesít fel, Ádám! A férfiúhoz méltó ez s dicső ám. Istennek tetszik, mert az ég felé hajt, S ördögnek kedves mert kétségbe ejt majd. Utána megy
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:15 | Üzenet # 8 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
HETEDIK SZÍNKonstantinápolyban. Piac néhány őgyelgő polgárral. - Középen a patriarcha palotája, jobbra apácazárda, balra liget. Ádám mint Tankréd, erődús férfikorban más lovagokkal, Ázsiából visszatérő keresztes hadak élén, lengő zászlók s dobszó mellett jő, Lucifer mint fegyvernöke. Estve, később éj Első polgár Im itt jön ismét egy barbár csapat. Fussunk, zárjunk be ajtót és kaput, Nehogy rabolni jőjön kedvök újra.
Második polgár El hölgyeinkkel; e vad csőcselék Isméri a szerájok kéjeit.
Első polgár És hölgyeink is a győző jogát.
Ádám Megálljatok, mit futtok így előttünk; Vagy nem látjátok ezt a szent jelet, Testvérileg mely egy célhoz csatol? - Hitünk világát vittük Ázsiának, Szeretetnek tanát, hogy elvadúlt Milljói, melyek közt szent bölcseje Ringott üdvünknek, érezzék malasztját. S tiköztetek nem volna szeretet? -
Első polgár Hallottunk már mi sokszor ily beszédet, S legott házunkra az üszök repűlt. Elszélednek
Ádám a lovagokhoz Imé, látjátok, ez átkos gyümölcse, Ha aljas tervvel annyi martalóc Kezében a szent zászlót lengeti, S gyáván hizelgve a népszenvedélynek, Hivatlanúl tolakszik fel vezérül. - Lovag barátim! Míg a szennytelen Becsűlet, Isten szent dicsérete, A nő védelme és a hősiség Lesz kardjainkon, mink vagyunk hivatva E ronda démont féken tartani S vezetni, hogy vágyának ellenére Nagyot s nemest müveljen szüntelen. -
Lucifer Szépen szólsz, Tankréd, ámde majd ha a nép El nem hiendi többé, hogy vezér vagy - -
Ádám Hol a szellem van, ott a győzelem. Lesújtom. -
Lucifer És ha szellem nála is lesz? Leszállsz-e hozzá?
Ádám Mért leszállani? Hát nem nemesb, ha őtet emelem fel? Lemondani a küzdés nehéz helyéről Társak híjában ép olyan kicsínyes, Mint szűkkeblűség társt be nem fogadni, Irígyelvén részét a pályabérben. -
Lucifer Lám lám, mivé silányúlt a nagy eszme, Melyért a cirkusz vértanúi haltak. - Ez az egyének felszabadítása? - Csodálatos fajú testvériség!
Ádám Ne gúnyolj. - Oh ne hidd, hogy a dicső tant Fel nem fogom. Éltemnek vágya az. - Tehet, s tegyen, kiben szent szikra van, Ki felküzd hozzánk, szívesen fogadjuk, Egy kardcsapás rendünkbe emeli, De őriznünk kell a rend kincseit A még forrongó zűrnek ellenében, Bár jőne már, bár jőne az idő, Megváltásunk csak akkor fog betelni, Midőn ledűl a gát, mert tiszta minden. - De ílyen napnak jöttét kétleném, Ha az, ki a nagy művet inditá, Nem önmaga lett volna a nagy Isten. - Barátim, láttátok hogyan fogadtak! Árván a zajgó város népe közt. Nincs hátra más, mint ott, azon ligetben Táborba szállni, mint azt megszokók Már a pogány közt. Míg majd jobbra fordúl. Indúljatok, követni foglak én is, Minden lovag felel népségeért.
A keresztes had tábort üt Lucifer Mi kár, hogy szép eszméid újolag Csak olyan hírhedett almát teremnek, Mely künt piros, de béle por.
Ádám Megállj! Hát nem hiszesz már semmi nemesebbe?
Lucifer Ha hinnék is, mit ér, fajod ha nem hisz? - Ez a lovagrend, melyet állitasz Fárosz gyanánt tenger hullámi közt, Egykor kialszik, félig összedűl S vészesb szirtté lesz a merész utasra, Mint bármelyik más, mely sosem világlott. - Minden, mi él és áldást hintve hat, Idővel meghal, szelleme kiszáll, A test túléli ronda dög gyanánt, Mely gyilkoló miazmákat lehel Az új világban, mely körűle fejlik. - Ládd, így maradnak ránk a múlt idők Nagyságai.
Ádám Míg rendünk összedűl, Tán szent tanai a tömegbe hatnak, És akkor nincs veszély.
Lucifer A szent tanok. - Ah, ép a szent tan mindig átkotok, Ha véletlen reábukkantatok: Mert addig csűritek, hegyezitek, Hasogatjátok, élesítitek, Míg őrültség vagy békó lesz belőle. Egzakt fogalmat nem birván az elme, Ti mégis mindig ezt keresitek Önátkotokra, büszke emberek. - Vagy nézd e kardot, hajszállal nagyobb, Kisebb lehet s lényben nem változott. Ezt folytathatnók véges-végtelen S hol az egzakt pont, mely határt tegyen? Bár érzésed rögtön reátalál, A változás nagyban midőn beáll. - De mit törekszem - fáraszt a beszéd, Tekints magad csak kissé szerteszét.
Néhány polgár ismét megjelen Ádám Barátim! Népem fáradt, menhelyet kér. Tán a kereszténység fővárosában Nem kér hiába. -
Harmadik polgár Kérdés, nem vagy-é Eretnekségben, rosszabb a pogánynál.
Negyedik polgár Mondd, mit hiszesz, a Homousiont, Vagy a Homoiusiont?[6]
Ádám Ezt nem értem. -
Lucifer Ne valld be, ez most itt a fő dolog.
Negyedik polgár Lám, kétkedik, ez is hamis hitű.
Többen El tőlük, el, zárkózzunk házainkba. - Átok reá, ki nékiek fedélt nyújt.
Elszélednek. A patriarcha fejedelmi pompában és kísérettel jő palotájából, egy csapat barát követi láncra vert eretnekeket kísérve, végre katonák s nép Ádám Elámulok! - De mondd, mi fejedelem Közelg amott, oly dölyfösen, kihívón? -
Lucifer A főpap az, apostolok utóda.
Ádám S e meztelábas ronda csőcselék, Mely a bilincselt népet kárörömmel, Hazudt alázat színével kiséri?
Lucifer Keresztény-cinikus[7], barátsereg.
Ádám Nem láttam ilyest ősi hegyeim közt.
Lucifer Majd látsz utóbb; a poklosság, tudod, Lassan terjed. De vigyázz, meg ne sértsd Ez abszolút erényű s ép azért Engesztelhetetlen népet.
Ádám Ah, minő Erény lehetne ily fajnak sajátja?
Lucifer Erényök a sanyargás, a lemondás, Mit mestered kezdett meg a kereszten.
Ádám Az egy világot válta meg ezáltal, De e gyávák csak Istent káromolnak, Mint lázadók, megvetve kegyeit. Ki szúnyog ellen oly fenyvert ragad, Mit medve ellen vinni hősiség, Bolond.
Lucifer De hátha ők a szúnyogot Medvének nézik. - Nincs-e rá joguk? Nincs-é joguk hős voltuk érzetében Pokolra űzni minden élvezőt?
Ádám Látok, miként Tamás, és nem hiszek. - Szemébe nézek e káprázatoknak. - A patriarcha elé lép Atyám! A szent sír harcosi vagyunk, S a fáradalmas útból megpihenni E város népe még be sem fogad. - Ki oly hatalmas vagy, segíts ügyünkön.
Patriarcha Fiam, csekély dolgokra most nem érek, Az Isten dícse, a nép üdve hív, Eretnekek fölött kellvén ítélnem, Kik mérget szórva dudvaként tenyésznek, S tűzzel vassal bár irtjuk, szüntelen Ujúlt erővel küldi a pokol ránk. - De hogyha a kereszt vitézi vagytok, Minek kerestek messze szerecsent, Itt a veszélyesb ellen. Fel tehát, Fel falvaikra, irtsátok ki őket, Pusztítsatok nőt, aggot, gyermeket.
Ádám Az ártatlant, atyám, csak nem kivánod. -
Patriarcha Ártatlan a kigyó is, míg kicsiny, Vagy hogyha már kihullt méregfoga, S kiméled-é?
Ádám Valóban szörnyű bűn Lehet, mi ily haragra gyújthatá Egyházát a szeretetnek.
Patriarcha Fiam! Nem az szeret, ki a testnek hizelg, De aki a lelket vezérli vissza, Ha kell kard élén vagy lángon keresztűl Ahoz, ki mondá: Nem békét, de harcot Hozok a földre. - E gonosz hitűek A szentháromság rejtélyes tanában A homoiusiont hirdetik, Míg az egyház a homousiont Alapítá meg a hit cikkeül. -
Barátok Halál reájuk, már a máglya ég. -
Ádám Adjátok fel, barátim, azt az i-t, Szebb áldozat lesz életmegvetéstek A szent sirért vivandó hős csatában. -
Egy agg eretnek Sátán, ne kísérts, mink igaz hitünkért Ott vérezünk, hol Isten rendelé.
Egyik barát Hah, szemtelen, igaz hittel dicsekszel?
Agg eretnek Nincs-é velünk a rimini zsinat S más számtalan?
Barát Rossz útra tévedett. De Nicaeában s más igazhivő Zsinatban úgy-e mellettünk itéltek?
Agg eretnek A pártosok. - Mi szemtelen kisérlet Még versenyezni vélünk. Vagy, felelj, Hol van csak egy egyházatyátok is, Mint Árius és a két Euséb? -
Barát Hát bírtok-é egy Athanásiust?
Agg eretnek Hol vértanúitok?
Barát Több, mint tinektek!
Agg eretnek Szép vértanúk, kiket káprázatával Az ördög csalt el, kárhozott halálra. - Mondom, ti vagytok a nagy Babylon, Az a kéjhölgy, kiről Szent János írt, Mely el fog veszni a világ szinéről. -
Barát A hétfejű sárkány, az antikrisztus Vagytok ti, kikről Szent János beszél, Gazok, csalárdok, ördög cimborái.
Agg eretnek Rablók, kígyók, paráznák, torkosok...
Patriarcha El vélök, el, máris soká időzünk, Isten dicsére, a máglyára őket!
Agg eretnek Isten dicsére, jól mondád gonosz, Isten dicsére hull az áldozat. - Erősek vagytok, tesztek kény szerint, De jó-e a tett, ítél majd az ég. - Számlálva immár bűnóráitok, Vérünkből új csatárok születendnek, Az eszme él, s a láng, mely fellobog, Világot késő századokra vet. - Jerünk, barátim, a dicső halálba! -
Eretnekekkarban énekelnek 1. Én erős Istenem, én erős Istenem, miért hagytál el engemet, és miért távoztál el az én megtartásomtól és az én jajgatásimnak beszédétől?
2. Én Istenem, kiáltok mind napestig, de nem hallgatsz meg, éjjel is nincs nekem veszteglésem.
3. Te pedig szent vagy - - (XXII. zsolt.)
Barátok karban közbevágnak 1. Perelj, Uram, az énvelem perlőkkel, és harcolj a velem harcolókkal.
2. Ragadj fegyvert és paizst, és kelj fel az én segítségemre.
3. És vedd fel dárdádat, és rekeszd meg az én háborgatóim eleinek utát (XXXV. zsolt.)
Ezalatt a patriarcha s a menet elvonul. Néhány barát traktátusokkal[8] a keresztesek közé vegyül Lucifer Mit állsz oly szótlan, mondd, mit borzadasz? Tragédiának nézed? Nézd legott Komédiának s múlattatni fog.
Ádám Oh jaj, ne tréfálj! - Hát egy i miatt is Mehetni ily elszántan a halálba? - Mi akkor a magasztos, nagyszerű?
Lucifer Az, ami másnak tán kacagtató. Egy szál választja csak e két fogalmat, Egy hang a szívben ítél csak közöttük, S ez a rejtélyes bíró a rokonszenv, Mely istenít, vagy gúnyával megöl. -
Ádám Mért is tünt csak szemembe mind e bűn! E kisszerű harc büszke tudományban, E gyilkos méreg mesterűl kivonva A legfényesb, legüdítőbb virágból. - E szép virágot egykor ismerém, Üldött hitünknek zsendülő korában: Ki az a bűnös, aki tönkretette?
Lucifer A bűnös önmaga a győzelem, Mely szerteszór, száz érdeket nevel. A vész, mely összehoz, mártírt teremt, Erőt ád: ott van az eretnekekkel. -
Ádám Valóban, elhajítnám kardomat, És visszamennék északi honomba, Hol még az ős erdők árnyékiban A férfibecs, a tiszta egyszerűség Dacol e síma kornak mérgivel, Ha titkos szó nem súgná szüntelen, Hogy e kort nékem kell újjáteremtni.
Lucifer Hiú törekvés! Mert egyént sosem Hozandsz érvényre a kor ellenében: A kor folyam, mely visz vagy elmerít, Úszója, nem vezére, az egyén. - Kiket nagyoknak mond a krónika, Mind az, ki hat, megérté századát, De nem szülé az új fogalmakat. Nem a kakas szavára kezd virradni, De a kakas kiált, merthogy virrad. - Amott azok, kik békókban sietnek Mártírhalálra, gúnytól környezetten Látnak csak egy embernyomot előre, Köztük dereng fel az új gondolat; S azért meghalnak, mit utódaik Az utca-léggel gondtalan szivandnak. - De hagyjuk ezt, nézz kissé táborodba, Mit járnak ott azon piszkos barátok, Mi vásárt ütnek, mit szónoklanak, Őrült taglejtés vad kiséretében. - Hallgassuk őket.
Egy barát a tolakodó keresztesek közt Bajnokok, vegyétek! Vegyétek a vezeklésnek tanát Kalauzúl minden kétségetekben, Ez megtanít, a gyilkos, a parázna, A templomrabló, a hamis tanú Hány évig fog szenvedni a pokolban. És megtanít, egy évi büntetést Hogy a gazdag megválthat húsz s nehány, Mig a szegény három solidival. S ki már fizetni éppen képtelen, Nehány ezer korbácsütéssel is. - Vegyétek e becses könyvet, vegyétek! -
A keresztesek Ide vele. - Nekünk is, szent atyám! -
Ádám Hah, rossz árus és még rosszabb vevők. Vonj kardot és verd szét e ronda vásárt!
Lucifer zavarban Bocsáss meg, e barát rég cimborám. S nem is utálom én az ily világot, Az Úr dicse ha szinte felkapott is, Felkaptam én is egyúttal vele. Csak te maradtál egy kissé alant.
Éva mint Izóra s Helene, annak komornája sikoltva rohannak Ádámhoz, néhány keresztestől üldözve, kik azonban ízibe elosonnak Éva összerogy Ments meg te, bajnok! -
Ádám felkarolva Eszmélj, oh nemes hölgy, Itt biztosan vagy. - Vesd fel szép szemed. Minő igéző! - Vajh mi érheté?
Helene Élvezni voltunk a természetet Kertünk árnyékos sűrüségi közt. Gondatlan ülve az üde gyepen, A csattogányt hallgattuk és kisértük; Midőn csillogni látunk két szemet Vad szenvedéllyel a bokor megűl. Ijedve kezdünk futni, míg utánunk Lihegve és döbörgve négy keresztes Majd-majd beért, midőn hozzád jutánk.
Ádám Nem is tudom, kivánjam-é hogy ébredj; Háthogyha elhagysz, álomkép gyanánt? Hogy is lehet test így átszellemülve, Ilyen nemes és íly imádatos. -
Lucifer Átszelleműlt test! - Oh, a sors valóban Nem büntethetné jobban a szerelmest Őrűltségéért, mint beteljesítvén Mindazt, amit csak kedvesére halmoz. -
Ádám Úgy rémlik, egykor már ismertelek, Hogy együtt álltunk Isten zsámolyánál.
Lucifer Mindenre kérlek, azt sose feledd, Szerelmed amilyen mulattató Kettesben, oly izetlen harmadiknak.
Ádám Felnéz - mosolyg, oh hála néked, ég!
Éva Lovag, megmentél, hogy köszönjem azt meg?
Ádám Nem gazdag díj-e a szó ajkadon?
Lucifer Helenéhez Elég sovány díj s ílyet sem nyerek? -
Helene S mi hálával tartoznám én neked?
Lucifer Hát azt hiszed, hogy a nemes lovag Megmente téged is? Minő hiúság! Ha a lovag megmenti a kisasszonyt, Komornáját a fegyvernök bizonnyal.
Helene S mit nyertem volna? Vagy hálás leszek És ott vagyok, mintha elér a vész: Vagy háladatlan, így is kárhozott. - Pedig nem volt rút a négy üldöző.
Ádám Oh, hölgy, hová vezesselek, parancsolj.
Éva Előttünk áll a zárda ajtaja.
Ádám A zárda, mondod? Oh, de ajtaja Nem zárja tőlem a reményt el, úgy-e? Adj nékem egy jelt, tűznöm e kereszthez, Hogy míg amaz tisztemben küzdni hív, Legszebb álmomnak hozza vissza képét, S ne únjak várni hosszú éveken, Melyek végéről pályabérem int. -
Éva Im e szalag. -
Ádám Ez éjsötét szalag? Oh hölgy! Reményt, reményt, ne bánatot.
Éva Enyém ez a jel, mást nem adhatok. A zárdafal közt nem tenyész remény.
Ádám De szerelem sem. És ahol te vagy, Hogyan ne volna szerelem, leány! Mezed mutatja, nem vagy még apáca.
Éva Ne is gyötörj tovább kérdéseiddel, Pedig gyötörsz, ha búdat nőni látom. -
Lucifer És el fog zárni e fal téged is?
Helene El ám, de kulcsa nincs tengerbe vetve.
Lucifer Nagy kár - beh szép elégiát faragnék E bús esetről. -
Helene Csalfa, menj előlem!
Lucifer S miért? Hát nem nagy eszme az, midőn Tengerfenékre szállok kulcsodért?
Helene Ah, ezt nem is kívánom.
Lucifer Már megyek. - A mélynek szörnye fen reám agyart.
Helene Jöjj vissza, jöjj, megöl a félelem - Inkább a kulcs majd ablakomba' lesz. -
Ádám Hadd tudjam hát neved meg legalább, Imámba, tudjam meg, hogy mit csatoljak, Áldást kérvén rád, hogyha végzeted Gyászát megosztni már nem engeded.
Éva Nevem Izóra. S a tiéd, lovag? Imádság jobban illet zárdaszűzet.
Ádám Tankréd vagyok.
Éva Tankréd, Isten veled!
Ádám Izóra, oh ne hagyj el ily sietve, Megátkozom különben a nevet, Melyet bucsúzva mondottál először. - Rövid volt e perc, még álomnak is, Hogy folytatom, ha ily rejtély maradsz, S nem bírom sorsod drága fonalával Kihímezni? -
Éva Halljad hát sorsomat. Atyám is a szent sír vitéze volt, Midőn egy éjt meglepte a vad ellen, Üvöltve, tűzzel-vassal, táborát, Menekvéséhez már nem volt remény, És szent fogadást tőn Szűz Máriának, Hogy engemet, ki még gyermek valék, Ha visszatérhet, néki felajánl. Ő visszatért, én szent ostyát vevék Ez ígéretre.
Ádám Oh, te szent anya! Te testesített tiszta szeretet, Nem fordulál-e el megbántva ily Szentségtelen igérettől, minő Erényeidre nyom bűnbélyeget, Átokká téve az égnek malasztját. -
Helene S te nem kivánod tudni sorsomat?
Lucifer Azt már tudom: szerettél, megcsalódtál, Szerettél újra, s akkor már te csaltál. Ismét szerettél - hősödet megúntad; S üres szíved most új lakóra vár. -
Helene Ez különös! Az ördög van veled tán? De oly szerénynek mégse hittelek, Hogy szívemet üresnek hidd jelenleg.
Lucifer Ádámhoz Uram, siess! Te nem birsz elbucsúzni, S én nem birom gátolni győzedelmem.
Ádám Izóra! Minden szód fullánk szivemben. Egy csókkal mérgét, oh hölgy, édesítsd meg.
Éva Lovag, mit kívánsz - hallád eskümet.
Ádám De az nincs tiltva tán, hogy én szeresselek?
Éva Te boldog vagy, de hogy feledlek én? Tankréd, megyek már, vagy kifogy erőm. Isten veled - meglátlak ott az égben.
Ádám Isten veled. - E nap emléke vélem.
Éva a zárdába lép Helene félre Ah gyáva te - hát mindent én tegyek? Fenn Ablakba'lesz majd, nem tengerben a kulcs. Évát követi
Ádám feleszmélve Most hát jerünk!
Lucifer Már késő - vége van. - Ládd, ílyen őrült fajzat a tiéd, Majd állati vágyának eszközéül Tekinti a nőt, és durvult kezekkel Letörli a költészet hímporát Arcárul, önmagát rabolva meg Szerelme legkecsesb virágitól; - Majd istenűl oltárra helyezi, És vérzik érte és küzd hasztalan, Míg terméketlen hervad csókja el. - Mért nem tekinti és becsűli nőül, Nőhívatása megjelölt körében?
Ezalatt egészen besötétült, a hold felkél, Izóra és Helene az ablakon Éva Mi vágyva néze rám, mint reszketett, Ah, e hős férfi reszketett előttem, De nőerényem és a hit parancsol - Itt szenvedek ki, mint szent áldozat.
Helene Csodálatos, minő őrült nemünk! Ha az előitélettel szakít, Vadállatúl rohan a kéj után, A méltóságot arcáról letépi, És megvetetten sárban ténfereg. Ha nem szakít, önárnyától remeg, Fonnyadni hagyja meddő bájait, Mástól s magától elrabolva a kéjt.- Miért nem jár középen? Vagy mit árt Egy kis kaland, egy kis gyöngéd viszony Illemmel olykor, meg nem foghatom. Hiszen a nő se szellem csak merőben.
Éva Helene, nézz ki, itten áll-e még? Hogyan ment volna olyan könnyen el. Csak egyszer halljam még meg szózatát.
Ádám Luciferhez Tekints körűl, nem áll-e ablakánál, Nem küldne-é egy pillantást utánam? Csak egyszer lássam még sugár alakját - Izóra! Oh ne bánd, hogy itt vagyok még.
Éva Mindkettőnkért jobb lenne itt nem állnod. Az elszakadt szív könnyen összeforr, S megint csak fáj, ha újra elszakasztjuk. -
Ádám Nem félsz-e így a csendes éjbe nézni, Mely, mint nagy szív, szerelemtől dobog, Szeretni hol csak nékünk nem szabad? Nem félsz-e, hogy varázsa elragad? -
Éva Él bennem is mindez, mint tünde álom, Mely tán az égből kísért e világra; A lég hullámin szép dal árjadoz, Mosolygni látom nemtők ezreit Testvéri csókkal minden lomb mögűl, De hozzánk többé, Tankréd, nem beszélnek. -
Ádám S miért, miért! E rossz fal gátol-é? Ki annyi sáncot vívtam a pogánytól, Nem bírom-é áthágni ezt a sáncot! -
Lucifer Nem ám, mert védi a kor szelleme, Erősebb, mint te.
Ádám Hah, ki mondja azt!
A háttérben egy máglya világa gyúl ki Az eretnekek karban távolról 21. Mentsd meg az én lelkemet a fegyvertől, és az én egyetlenegyemet az ebnek kezéből.
22. Szabadíts meg engemet az oroszlánnak szájából, és az unicornisoknak szarvaik ellen hallgass meg engemet.
23. Hirdetem a te nevedet az én atyámfiainak; a gyülekezetek közepette dicsérlek tégedet.
Éva Irgalmazz, Isten, bűnös lelkeiknek! -
Ádám visszaborzadva Mi rettentő dal!
Lucifer Nászénektek az.
Ádám Mindegy, legyen, én meg nem rettenek. Dacolni érted mindennel fogok.
A barátok karban távolról 26. - - öltöztessenek fel gyalázatossággal és szidalommal, kik felfuvalkodnak ellenem.
27. Vigadjanak és örüljenek, kik akarják az én igazságomat; és mondják ezt mindenkor: Magasztaltassék az Úr, ki akar békességet az ő szolgájának.
A fentebbi karének kezdetével Ádám, ki a zárda ajtajához lépett volt, ismét megállt, a tornyon egy kuvik kiált, a légben boszorkányok szállnak, s az ajtó előtt egy csontváz kél a földből, s fenyegetve áll Ádám előtt Éva az ablakot becsapva Isten segíts!
Csontváz El e szentelt küszöbről.
Ádám Ki vagy te, rém!
Csontváz Én az vagyok, ki ott lesz Minden csókodban, minden ölelésben. -
Boszorkányok kacagva Édes vetés, fanyar gyümölcs, Galambfival kigyókat költs. Izóra, hívunk! -
Ádám Mílyen alakok! Ti változátok-é el, vagy magam? Ismertelek, midőn mosolygtatok. Mi itt valóság és mi itten álom? Varázsotokra ellankad karom. -
Lucifer Véletlenűl mi kedves társaságba Juték. Mi régtől várom e szerencsét, Ez illedelmes szép boszorkahad, Mely a mezetlen nimfát mindazáltal Orcátlanságban messze túlhaladja, Ez a vén bajtárs, a rémes halál, Mely torzképezve a rideg erényt, Megútáltatja azt a föld fiával. Mind üdvözöllek! Kár, hogy rá nem érek Közöttetek az éjet elfecsegni. -
A jelenések eltűnnek Tankréd, fel, Tankréd! kedvesed becsapta Az ablakot; mit állunk itt az éjben? A szél hideg, köszvény leszen jutalmad. Helene meg mindjárt jő, s mit teszek? Szerelmeskedni nem fog tán az ördög, Nevetségessé lenne mindörökre, S akkor hatalmát elvinné maga. - Csodálatos, az ember hő kebellel Eseng epedve szerelem után, S csak kínt arat. Az ördög jégkebellel Alig bír tőle szabadulni jókor.
Ádám Vezess, vezess új létre, Lucifer! Csatára szálltam szent eszmék után, S találtam átkot hitvány felfogásban, Isten dicsére embert áldozának, S az ember korcs volt, eszmémet betöltni. Nemesbbé vágytam tenni élveink, S bűn bélyegét süték az élvezetre, Lovag-erényt állíték, s ez döfött Szivembe tőrt. El innét új világba, Eléggé megmutattam, hogy mit érek, Ki vívni tudtam és lemondni tudtam, Szégyen ne'kül elhagyhatom helyem. - Ne lelkesítsen többé semmi is, Mozogjon a világ, amint akar, Kerekeit többé nem igazítom, Egykedvűen nézvén botlásait. Kifáradtam - pihenni akarok. -
Lucifer Pihenj tehát. De én alig hiszem, Hogy szellemed, e nyugtalan erő, Pihenni hagyjon. Ádám, jöjj utánam!
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:17 | Üzenet # 9 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
NYOLCADIK SZÍNPrágában. A császári palota kertje. Jobbra lugos, balra csillagásztorony, előtte tágas erkély Kepler íróasztalával, székkel, csillagászeszközökkel, Lucifer mint Kepler famulusa az erkélyen. A kertben udvaroncok s hölgyek csoportokban sétálnak, közöttük Éva is mint Borbála, Kepler neje. - Rudolf császár Ádámmal mint Keplerrel beszédbe mélyedve áll. A háttérben egy eretnek máglyája ég. Estve, később éj. Két udvaronc az előtéren elmenve. Első udvaronc Ki az megint, ki ottan fűtözik, Eretnek vagy boszorkány?
Második udvaronc Nem tudom. Nincs már divatban, hogy még érdekeljen, Csak söpredék gyül a máglyák köré. S nem őrjöng az sem már öröm miatt, Csak hallgatag néz és morog magában.
Első udvaronc Az én időmben ünnep volt az ílyes, Ott volt az udvar, a nemes világ. Ah, így fajúlnak el a jó idők. - Elhaladnak
Lucifer Ily hűvös estve e tűz jólesik, Bizon, bizon már jó régen melenget. De félek, hogy kialszik nemsokára. Nem férfias határzattól eloltva, Nem új nézetnek engedvén helyet, De e közömbös korban nem leend, Ki új hasábot vetne a parázsra, S én fázhatom. - Minden nagy gondolatnak, Hiába, ily kicsínyes a bukása. - - El a toronyba
Rudolf és Ádám az előtérre lépve Rudolf Állítsd fel, Kepler, horoszkópomat, Rossz álmam volt az éjjel, rettegek, Mi konjunkturákban[9] van csillagom. Baljóslatú jel tűnt fel udvarában Már múltkor is, ott a kígyó[10] fejénél.
Ádám Meglesz, uram, amint parancsolod. -
Rudolf Ha majd e klimakterikus napok[11] Elmúltak, a nagy műt is újra kezdjük, Mely a minap sikertelen maradt. Átnéztem újra Hermes Trismagistust, Synesiust, Albertust, Paracelsust, Salamon kulcsát és más műveket, Mig rátaláltam az ejtett hibára. Amint izzasztók a vénhedt királyt[12], Feltűnt a holló[13] s a veres oroszlány, Utánuk a kettes mercur[14] kifejlett, A két planéta egyesűlt hatásán, S leszállt az ércek bölcseletsava. De elhibáztuk a nedves tüzet, Száraz vizet, s azért nem létesűlt A szent menyegző[15], a dicső eredmény Mely ifjúságot önt az agg erébe, Nemességet visz át a szürke ércbe.
Ádám Értem, felséges úr.
Rudolf Egy szóra még! Rossz hír kering az udvarban felőled, Hogy új tanoknak híveűl szegődtél, Rostálod a szentegyház téteit; Sőt most, midőn anyád mint rút boszorkány Legsúlyosb vád alatt börtönben űl, Méltó gyanúba jössz te is, midőn Olyan nyakasan s ernyedetlenűl Igyekszel őt kiszabadítani.
Ádám Felséges úr! Hiszen fia vagyok.
Rudolf A szentegyház, fiam, igazb anyád. Hagyd a világot, jól van az, miként van, Ne kívánd kontárúl javítani. - Nem halmozálak-é kegyekkel el? Atyád, tudod jól, korcsmáros vala, S nemességed kétség-fölűl helyeztem, Pedig bizony elég bajomba telt. Fölemelélek trónomhoz, s csak így Jutál Müller Borbála szép kezéhez, Azért, ismétlem, légy, fiam, vigyázó.
El. Ádám gondolatokba merülve erkélyének lépcsőinél megáll. Két udvaronc az előtérbe érve Harmadik udvaronc Nézd, mint mereng ismét a csillagász.
Negyedik udvaronc A féltés bántja szüntelen szegényt, Hiába, nem tud új körébe szokni, Kirí belőle mindig a paraszt.
Harmadik udvaronc Nem fogja fel, hogy az igazi lovag, Bár istenség gyanánt imádja a nőt, Vérét odaadni volna érte kész, Ha rágalom érintené erényét; - Ő hódolásban mellékcélt gyanít.
Éva más csoporttal a két udvaronchoz csatlakozik, s nevetve legyezőjével a második udvaronc vállára ver Ah menj, lovag - az istenért! Kegyelmezz, Tréfáidon halálra kell nevetnem. - Nézd, itt e két úr mily szörnyű komoly. - Talán megszállott már titeket is Az újításnak átkos szelleme? Úgy el szememből! Nem szenvedhetem E fajt, mely oly epés, bús felfogással Megírigyelte ezt a csillogó Nyugodt világot tőlünk s újat eszmél.
Harmadik udvaronc Minket nem illet e vád, drága hölgy, Ki vágyna ílyen körben változásra?
Első udvaronc De, hogyha nem csalódom, ottan áll Egy férfi, arcán e sötét jelek.
Éva Férjem szegény? - Az istenért, urak, Kíméljétek meg őt az ily gyanútól Előttem, kit hozzá szent kötelék Csatol. - Hisz ő beteg - nagyon beteg.
Második udvaronc Betegje tán e súgárzó szemeknek?
Harmadik udvaronc Valóban, amit senki nem merészel, Ő sértne-é meg féltékeny gyanúval? - Oh, bár lehetne lovagod gyanánt Szemébe kesztyűt dobnom a merésznek. Ezalatt Ádámhoz érnek Ah, mester! Ép jó, hogy találkozunk, Jószágaimra kívánnék utazni, Időjóslást szeretnék.
Első udvaronc Én pedig Fiamnak vágynám csillagát kitudni. Éjfél után, múlt éjjel, jött világra.
Ádám Reggel mindkettő készen vár, urak.
Negyedik udvaronc A társaság oszol, menjünk mi is.
Harmadik udvaronc Lépcsője itt van - jó éjt, asszonyom! súgva Egy óra múlva.
Éva súgva Jobbra a lugosban. Fent Jó éjt urak. - Jőj, kedves Jánosom!
Mind elmennek. Ádám és Éva az erkélyre. Ádám zsöllyeszékbe dűl. Éva előtte áll. Mindinkább besötétedik Éva János, nekem szükségem volna pénzre.
Ádám Egy fillérem sincs, mind elhordtad immár.
Éva Örök szükséget tűrjek-é tehát? Az udvarhölgyek pávaként ragyognak, Szintúgy szégyellek köztük megjelenni. Valóban, hogyha egy-egy udvaronc Felém hajolva, mosolyogva mond, Hogy a királyné köztük én vagyok, Szégyenkezem miattad, aki a Királynét így állítod udvarába.
Ádám Nem fáradok-e éjet és napot? Elárulom tudásomat miattad, Megfertőzöm, midőn haszontalan Időjóslást, horoszkópot csinálok, Eltitkolom mit lelkem felfogott, És hirdetem, mit jól tudok, hamis. Pirúlnom kell, mert rosszabbá levék, Mint a szibillák, kik hivének abban, Amit jósoltak, míg én nem hiszek. De megteszem, hogy leljem kedvedet. Hová teszem, mit bűndíjúl kapok? Hisz nékem nem kell semmi a világon, Csak az éj és tündöklő csillaga, Csak a szférák titkos harmóniája, Tiéd a többi. - Ámde ládd, ha a Császár pénztára többnyire üres, Sok kérelemre rendetlen fizetnek. Tiéd lesz most is, mit reggel kapok, S te hálátlan vagy, ládd, ez fáj nekem.
Éva sírva Szememre hányod, hogy mit áldozasz, S nem áldozék-e én is eleget, Miattad? Én nemes háznak leánya, Midőn kétséges rangodhoz csatoltam Jövőmet, és nem általam jutál-e Jobb társaságba? Hálátlan, tagadd el. -
Ádám Kétséges rang-e hát szellem, tudás? Homályos származás-e a sugár, Amely az égből homlokomra szállt? Hol van nemesség más ezen kivűl? Amit ti úgy neveztek, porlatag, Hanyatló báb, mit lelke elhagyott, De az enyém örök-ifjú, erős. - Oh nő, ha te meg bírnál érteni, Ha volna lelked oly rokon velem, Minőnek első csókodnál hivém, Te büszke lennél bennem, s nem keresnéd Kivűl a boldogságot körömön, Nem hordanál mindent, mi benned édes, Világ elé s mindent, mi keserű, Nem tartanál fel házi tűzhelyednek. - Oh nő, mi végtelen szerettelek! Szeretlek most is, ah de keserűen Fulánkos a méz, mely szivembe szállt. Fáj látnom, mily nemessé lenne szűd, Ha nő lehetnél; a sors semmivé tett, Mely a nőt báb-istenként tartja még, Mint istenül tartotta a lovagkor, De akkor hittek benne, nagy idő volt, Most senki sem hisz, törpe az idő, S a báb-istenség csak vétket takar. - Elválnék tőled, szívemet kitépném, Ha fájna is, tán nyúgodtabb lehetnék, S te is nélkülem boldogabb lehetnél; De ott van újra a már meglevő rend: Az a tekintély - egyházunk szava, S együtt kell tűrnünk, míg a sír felold. Fejét kezébe hajtja. Éva meghatva simogatja
Éva No Jánosom, oly gyászosan ne vedd, Ha mondok is egyet-mást néha-néha, Nem akarálak búba ejteni. De ládd, az udvar oly csodálatos, És hölgyei oly büszkék, gúnyosak, Mit kezdjek én dacolni ellenök? Nincs már közöttünk, úgyebár, harag? - Jó éjt - reggelre ne feledd a pénzt. Lemegy a lépcsőn a kertbe
Ádám Minő csodás kevercse rossz s nemesnek A nő, méregből s mézből összeszűrve. Mégis miért vonz? Mert a jó sajátja, Míg bűne a koré, mely szülte őt. Hej, famulus!
Lucifer jő lámpával, s az asztalra teszi Lucifer Parancsolsz, mesterem?
Ádám Időjóslatra és nativitásra[16] Vagyon szükségem, készits íziben.
Lucifer Természetes, csillámlót, fényeset; Ki venne pénzeért rideg valót.
Ádám De ne olyant, mely szinte képtelen.
Lucifer Olyat nem is bírnék tán feltalálni, Min megbotránkoznának a szülők, Nem messiás-é minden újszülött, Fénylő csillag, mely feltünt a családnak, S csak későbben fejlik szokott pimasszá. Ír
Éva ezalatt a lugoshoz ért, a harmadik udvaronc elébe lép Harmadik udvaronc Mi rég epesztesz itten, oh kegyetlen.
Éva Talán neked nagy már az áldozat Az éj hüvös szelét kiállni, Míg én egy jó, nemes férjet csalok meg. Az ég átkát, világ itéletét Vonom magamra éretted, lovag?
Udvaronc Ah, az ég átka, világitélet Nem hat titkába e sötét lugosnak.
Ádám merengve Kívántam kort, mely nem küzd semmiért, Hol a társas rend megszokott nyomát, E megszentelt előitéletet Nem bántja senki, hol nyugodhatom És egykedvű mosollyal hagyhatom Hegedni hosszú harcaim sebét. - Megjött a kor, s mit ér, ha e kebelben A lélek él - e kínos szent örökség, Mit az egekből nyert a dőre ember - Mely tenni vágyik, mely nem hágy nyugodni, S csatára kél a renyhe élvezettel. - Hej, famulus! Hozz bort, úgy reszketek, Fagyos világ ez, kell, hogy feltüzeljem, E törpe korban így kell lelkesülni És elszakadni mocskoló porától. -
Lucifer bort hoz, Ádám a szín végéig iddogál Oh tárd ki, tárd ki, végtelen nagy ég, Rejtélyes és szent könyvedet előttem; Törvényidet ha már-már ellesém, Felejtém a kort és mindent körűlem. Te örökös vagy, míg az mind mulandó, Te felmagasztalsz, míg amaz lesújt.
Udvaronc Borbála, oh, ha az enyém lehetnél! Ha Isten elszólítná férjedet, Hogy az eget jobban fel bírja fogni, Miért éltében mindig fáradott.
Éva Hallgass, lovag, úgy sajnálnám szegényt, Hogy könnyeim közt csók nem jutna néked.
Uvaronc Te tréfát űzesz.
Éva Sőt valót beszélek.
Udvaronc Ki érti ezt a rejtélyes kedélyt? Borbála! Hisz te így nem is szeretsz. Vagy mondd, ha volnék száműzött, szegény, Mit volnál képes tenni hívedért? -
Éva Valóban, azt mostan nem tudhatom.
Ádám Oh, jő-e kor, mely e rideg közönyt Leolvasztandja, s mely új tetterővel Szemébe néz az elavult lomoknak, Bíróul lép fel, büntet és emel, Felkél és tántorogva az erkély szélére lép Nem retten vissza a nagy eszközöktől, Nem fél a rejtett szót kimondani, Mely majd hatalmas görgeteg gyanánt Haladni fog a végzetes uton. S lehúzza tán azt is, ki őt kimondta.
A Marseillaise dallama hallik Oh, hallom, hallom a jövő dalát, Megleltem a szót, azt a nagy talizmánt, Mely a vén földet ifjúvá teszi.
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:19 | Üzenet # 10 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
KILENCEDIK SZÍNA nézőhely hirtelen Párizs Gréve-piacává változik. Az erkély egy guillotine-emelvénnyé, az íróasztal nyaktilóvá, mely mellett Lucifer mint bakó áll. Ádám mint Danton az emelvény széléről zajló néptömegnek szónokol. Dobszó mellett igen rongyos újonchad jelenik meg, és az állványnál sorakozik. Fényes nap Ádám folytatva Egyenlőség, testvériség, szabadság! -
Néptömeg Halál reá, ki el nem ismeri! -
Ádám Azt mondom én is. - Két szó menti meg A mindenünnen megtámadt nagy eszmét, A jók számára mondjuk egyikét: "Veszélyben a hon" - és ők ébredeznek. A másikát a bűnre mennydörögjük, E szó: "reszkessetek!" - s megsemmisülnek. - Felkeltek a királyok ellenünk, S eléjük dobtuk fejdelmünk fejét, Felkeltek a papok, s villámukat Kicsavarók kezökből, visszatéve Trónjára az észt, e rég üldözöttet. De a másik szózat sem hangzik el, Mit a jobbakhoz intézett honunk. Tizenegy hadsereg küzd a határon, S mi hős ifjúság tódúl szüntelen Az elhullott hősök helyét kitöltni. Ki mondja, hogy vérengző őrület A nemzetet meg fogja tizedelni? Ha forr az érc, a rossz salak kihull, De a nemesb rész tisztán megmarad. És hogyha mindjárt vérengzők vagyunk is, Tekintsenek bár szörnyeteg gyanánt, Nem gondolok nevemmel, légyen átkos, Csak a haza legyen nagy és szabad. -
Újoncok Fegyvert nekünk, csak fegyvert és vezért!
Ádám Helyes, helyes! Ti csak fegyvert kivántok, Míg annyi tárgyban szenvedtek hiányt, Ruhátok foszlik, lábatok mezetlen, Hanem szuronnyal mind kiszerzitek, Mert győzni fogtok. A nép győzhetetlen. Most hulla vére egy tábornokunknak, Ki katonáink élén meg hagyá Magát veretni.
Néptömeg Oh, az áruló!
Ádám Helyesen mondod. Nincs más kincse a Népnek, mint a vér, melyet oly pazar Nagylelkűséggel áldoz a hazának. - S ki egy népnek szent kincsével parancsol, Nem bírván meghódítni a világot, Az áruló. -
Az újoncok közül egy tiszt kilép Tiszt Tégy engemet helyébe Polgár, s letörlöm a gyalázatot.
Ádám Dicséretes, barátom, önbizalmad, De biztosítást, hogy szavadnak állsz, Előbb a harcok színhelyén szerezz.
Tiszt A biztosíték lelkemben lakik, Aztán imé! Van nékem is fejem, Mely többet ér tán, mint az a lehullott.
Ádám S ki a kezes, hogy elhozod, ha kérem.
Tiszt S kell-é kezes jobb, mint magam vagyok, Ki életem nem nézem semmibe?
Ádám Az ifjúság nem úgy gondolkodik.
Tiszt Polgár, még egyszer felszólítalak. -
Ádám Türelem még, a cél el nem marad.
Tiszt Nem bízol bennem, látom, hát tanúlj Felőlem jobban vélekedni, polgár. - Főbe lövi magát
Ádám Kár érte, egy ellenséges golyót Megérdemelt. Vigyétek el, barátim. - Viszontlátásig, győzelem után!
Az újonchad elléptet Oh, bár oszthatnám én is sorsotok. - De nékem harc jutott csak, nem dicsőség, Nem ellenség, mely által esni is dísz, De mely rejtekből orvúl leskedik Fondorlatával rám s a szent hazára. -
Néptömeg Mutasd meg ujjal, és halál reá!
Ádám Akit mutatni bírok, az meg is halt.
Néptömeg Hát a gyanúsak? - Hisz aki gyanús, Már bűnös is, megbélyegezte a Népérzület, ez a nem tévedő jós. - Halál, halál az arisztokratákra! Jerünk, jerünk a börtönüregekbe, Tegyünk törvényt, a nép törvénye szent. A néptömeg indul a börtönökbe
Ádám Nem ott van a vész, a retesz erős, A bűzhödt lég, mely eszmét, izmot öl, Szövetségestek úgyis, hagyjuk őket. Az árulás emelt fővel kacag, S tőrt élesít a Konvent padjain.
Néptömeg Fel a Konventre hát, nincs még eléggé Átválogatva. - A Konventre később, Gyakorlatúl előbb a börtönökbe. - Addig szedd össze minden áruló Nevét, Danton!
A néptömeg fenyegetve el. Ezalatt néhány sans-culotte egy ifjú márkit és Évát mint ennek testvérét hurcolja az állvány elé Egy sans-culotte Imé, itten hozunk Ismét két ifju arisztokratát, E büszke arc, finom fehér ruha, Világosan mutatja bűnöket!
Ádám Milyen nemes pár. Jőjetek fel, ifjak!
Sans-culotte Mi meg jerünk bajtársaink után, Hol munka vár s vész az árulókra.
A sans-culotte-ok elmennek a többi néppel, az ifjak az állványra lépnek. Az állvány körül csak néhány őr marad Ádám Nem értem, mily rokonszenv vonz felétek, De önveszélyemmel megmentelek.
Márki Nem, Danton, hogyha bűnösök vagyunk, Elárulod a hont, ha el nem ítélsz; Ha nem vagyunk, nem kell hiú kegyelmed.
Ádám Ki vagy te, hogy Dantonnal így beszélsz?
Márki Márki vagyok. -
Ádám Megállj - vagy nem tudod, Hogy "polgáron" kívűl nincs cím egyéb?
Márki Nem hallottam, hogy eltörlé királyom A címeket.
Ádám Szerencsétlen, ne folytasd, E guillotine is szinte hallgatózik. - Lépj sergeinkbe, s pályád nyitva áll.
Márki Nincs engedélyem, polgár, a királytól, Hogy idegen seregbe léphetek.
Ádám Úgy meg fogsz halni.
Márki Eggyel több leend Családomból, ki meghalt a királyért.
Ádám Miért rohansz ily vakmerőn halálba?
Márki S azt véled-é, hogy e nemes előjog Csak titeket illet, népemberek? -
Ádám Dacolsz velem, jó, hát én is fogok. Ki lesz erősb? Megmentlek ellenedre, S e jellemért egy higgadtabb jövő, Melyben kihamvadt a pártszenvedély, Hálát fog adni nékem. - Nemzetőrök! Lakomra véle. Ti feleltek érte.
Néhány feyyeres nemzetőr a márkit elkíséri Éva Bátyám, erős légy!
Márki Húgom! Óvjon Isten. - El
Éva Itt is van egy fő, nem rosszabb Rolandnál.
Ádám Ne ily kemény szót e gyöngéd ajakról.
Éva A vérpadon gyöngédebb szó nem illik.
Ádám Az én világom e szörnyű emelvény. Midőn ráléptél, véled egy darab Mennyország szállt le, s szentélyébe zár.
Éva Az áldozatra szentelt állatot Sem gúnyolák útjában a papok.
Ádám Az áldozat, hidd el, magam vagyok. S ha írigyelve nézik is hatalmam, Örömtelen, megvetve életet, Meg a halált, nézem királyi székem, Melyről mellőlem hullnak el naponkint, S várom, mikor jő már reám a sor, - E vér közt úgy gyötör az egyedüllét, A sejtelem, mi jó lehet szeretni. - Oh nő, csak egy napig tanítanál Ez égi tudományra - második nap Nyugodtan hajtnám bárd alá fejem. -
Éva S e rémvilágban még szeretni vágyol, Nem rettent-é a lelkiösmeret? -
Ádám A lelkiösmeret a közvilág Előjoga; kit a végzés vezet, Az rá nem ér körűltekinteni. - Hol hallád a viharról, hogy megáll, Ha gyönge rózsa hajlong útain? - S aztán ki lenne vakmerő eléggé, Itélni a közélet emberéről? Ki látja a szálat, mely színpadán Egy Catilinát, egy Brutust vezet? Vagy azt hiszik, kiről a hír beszél, Megszűnt egyúttal ember lenni, és Oly földfeletti lénnyé változott, Kit a lenézett apró száz viszony, Mindennapos gond mit sem érdekel. - Oh jaj, ne hidd - a trónon is ver a szív, S Caesarnak, hogyha volt szerelmese, Ez őt talán csupán úgy ismeré, Mint jó fiút, s nem volt sejtelme sem, Hogy retteg tőle s megrendűl a föld. - S ha így van ez, mondd, mondd, mért nem szeretnél? Nem nő vagy-é, s én nemde férfiú? Mondják, hogy a szív gyűlöl vagy szeret, Amint magával hozza e világra: Én érzem, e szív hogy rokon tiéddel, S te ezt a szót, hölgy, meg nem értenéd? -
Éva S ha meg? Mi haszna. Más isten vezet, Mint akit én szivemben hordozok. Nem érthetjük meg így egymást soha. -
Ádám Hagyd el tehát avúlt eszményidet, Mit áldozol száműzött isteneknek? A nőt ugyis oly oltár illeti Csupán, mely mindig ifju - és ez a szív.
Éva Az elhagyott oltárnak is lehet Mártírja. Oh, Danton, magasztosabb Kegyelettel megóvni a romot, Mint üdvözölni a felkelt hatalmat; S e hívatás nőt legjobban megillet.
Ádám Nem látott ember még érzelgeni, S ha látna most, ellenség, jó barát, Hogy az, kit a sors korbácsolt tova, Vihar gyanánt tisztítni a világot, Mostan megáll, a vérpadon, szeretni, Egy kisleánynál, és könny ég szemében: Megjóslaná, hogy Danton elbukik, Kacagna, és nem félne senki többé. - S mégis könyörgök egy reménysugárt.
Éva Ha síron túl megbékélt szellemed Levetkezi a kor véres porát, Talán. -
Ádám Ne mondd, ne mondd, leány, tovább! Én azt a túlvilágot nem hiszem, Reménytelen csatázom végzetemmel. -
A néptömeg véres fegyverekkel, lándzsákkal néhány véres főt hurcolva, vadul visszatér. Néhánya az állványra hat Néptömeg Igazságot tevénk. - Mi büszke faj volt!
Egy sans-culotte gyűrűt adva Dantonnak Imé e gyűrű a hon zsámolyára. Kezembe nyomta az egyik cudar, Midőn nyakának tartám késemet. Azt tartja e faj, hogy rablók vagyunk. - Hát még te élsz? - Kövesd testvéridet. Évát leszúrja, ki az állvány hátrészén lebukik
Ádám szemét elfödve Jaj, vége hát. - Oh, sors, ki bír veled? -
Néptömeg Most a Konventbe. Polgártárs, vezess! - Kiszedted-é az árulók nevét? -
A nép letakarodik az állványról. Éva mint rongyos, felgerjedt pórnő kibontakozik a sokaságból, és egyik kezében tőrrel, másikban egy véres fejjel Dantonhoz rohan Éva Danton! Tekints ez összeesküvőre, Téged kivánt megölni, én ölém meg.
Ádám Ha e helyet jobban megállta volna, Rosszúl tevél; ha nem, tetted helyes. -
Éva Tettem helyes, s jutalmamat kivánom: Tölts vélem egy éjet, nagy férfiú!
Ádám Minő rokonszenv kelhet ily kebelben? Mi gyöngéd érzés a nőtigrisé?
Éva Valóban, polgár, úgy látszik, te is Kékvér arisztokratáúl szegődtél, Vagy hagymázban szólsz ily regényesen. - Te férfi vagy, én ifju s nő vagyok, Bámúlatom hozzád vezet, nagy ember.
Ádám félre Végigborzongat; elfordúl szemem. Nem bírom e szörnyű káprázatot. Minő csodás hasonlat! - Aki az Angyalt ismérte, s látta azután Hogy elbukott, az látott tán hasonlót. Azon vonások, termet és beszéd, Minden, csak egy kicsinyke semmiség, Amit leírni sem lehet, hiányzik, S minő egészen más lőn az egész! - Azt nem bírhattam, védte glóriája, Ettől pokolnak gőze undorít el. -
Éva Mit is beszélsz magadban?
Ádám Számolom, Asszony, hogy nincsen annyi éjszakám, Ahány áruló van még a hazában.
Néptömeg Fel a Konventre, csak nevezd meg őket.
Ezalatt Robespierre, Saint-Just és más konventtagok új néptömeggel jőnek, s egy rögtönzött emelvényre állnak Saint-Just Hogyan nevezné? Ő fő cinkosuk. -
A nép zúg Ádám Vádolni mersz, Saint-Just, nem ismered, Minő erős vagyok? -
Saint-Just Voltál előbb A népben. Ámde a nép bölcs, megismert, S a Konvent végzését megszentesíti.
Ádám Nem ismerek bírót magam felett Mást, mint a nép, s a nép, tudom, barátom.
Ismét zúgás a nép között Saint-Just Barátod az, ki a hon ellene. A felséges nép majd itél fölötted, Előtte vádollak, honáruló: Csempészetért az állami javakban, Rokonszenvért az arisztokratákkal, Vágyódásért a zsarnok uralomra.
Ádám Saint-Just, vigyázz, lemennydörög szavam. Vádad hamis. -
Robespierre Ne hagyjátok beszélni, Tudjátok, nyelve síma, mint kigyó, Fogjátok el, szabadságunk nevében. -
Néptömeg Ne halljuk őt, ne halljuk, vesszen el! Körülveszik s elfogják
Ádám Ne halljatok hát, ámde én se halljam A hitvány vádat. Nem győzzük meg egymást Beszéddel. Sőt tettel sem győztetek le. Robespierre, megelőztél csupán, Ez az egész, ne kérkedjél vele. Magam teszem le a fegyvert - elég volt. - De ím ezennel felszólítalak, Hogy három hó alatt kövess ez úton. - Bakó, ügyes légy - órjást vesztesz el. Fejét a nyaktiló alá hajtja
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:20 | Üzenet # 11 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
TIZEDIK SZÍNAz egész hirtelen olyanná változik vissza, mint a nyolcadik színben volt. Ádám ismét mint Kepler íróasztalára hajtott fővel látszik. Lucifer mint famulus mellette áll, s vállára üt. A reg szürkül Lucifer Ezúttal a nyakazás elmarad. -
Ádám felemelkedve Oh, hol vagyok, hol vannak álmaim?
Lucifer Elszálltak a mámorral, mesterem.
Ádám E hitvány korban, megvénült kebelnek Csak a mámor teremt-e hát nagyot? Mi nagyszerű kép tárult fel szememnek! Vak, aki Isten szikráját nem érti, Ha vérrel és sárral volt is befenve. Mi óriás volt bűne és erénye, És mind a kettő mily bámúlatos. Mert az erő nyomá rá bélyegét. - Oh, mért ébredtem? Hogy körűltekintve Jobban megértsem e kor törpeségét, Mosolygó arc alá rejtett bünével S a megszokás hazug erényivel.
Lucifer Ismérem én az ily lehangolást, Mely a mámornak reggelén köszön be.
Éva a lugosból kilépve El tőlem, el - nem csalt tehát gyanúm, Fel mersz szólítni férjem gyilkosáúl. Ily ocsmány tettre képesnek hiszed, Kit szíved ideáljaúl hazudsz.
Az udvaronc Az istenért, nyugodtan kedvesem, Ha észrevesznek, még botrányt okozsz.
Ádám S az a két nő is álom volt-e csak? De mit beszélek, egy nő, két alakban, Változva sorsom zajgó végzetével, Mint a hab, mely most fénylik, most sötét.
Éva Ah úgy, a botrány nálad fő dolog! Mit érdekelne a bűn, rejtekében, Te megrovást nem szenvedő lovag! - Oh jaj, ti addig gúnyoljátok a nőt, Míg szűz erénye ősi hagyományát Előitéletként ledobja, s akkor Kicsínyelő mosollyal nézitek Önbűnötöknek aljas eszközéül. - El tőlem, el, ne lássalak ezentúl!
Az udvaronc Ez ismét túlzás. Gúnytárgyúl leszünk Ily ünnepélyes színben nézve e Hétköznapos ügyet. - Mi látjuk egymást Ezentúl is, mosolyogva és enyelgve, S arról, mi történt, szót sem ejtve többé. Jó reggelt, asszonyom! El.
Éva A nyomorúlt! - Im itt vagyok, bünömmel s könnyeimmel. El.
Ádám Tehát csak álom volt, és vége van. De nem mindennek. Az eszmék erősbek A rossz anyagnál. Ezt ledöntheti Erőszak, az örökre élni fog. S fejlődni látom szent eszméimet, Tisztúlva mindig, méltóságosan, Míg, lassan bár, betöltik a világot.
Lucifer A nap halad, mester, vár a tanóra, Az ifjuság már nyugtalan gyülekszik Bölcsességedből elleshetni egy szót.
A csillagásztoronyra alkalmazott csengetőn csenget Ádám Ne gúnyolj, oh ne gúnyolj a tudással, Pirúlnom kell, ha dícsérnek ezért.
Lucifer Nem oktatsz-é oly sok jeles fiút?
Ádám Nem oktatom, csak idomítom őket, Szavak szerint, miket nem értenek, De értelmök sincs, ezt vagy azt csinálni. Az oktalan bámúl és azt hiszi, E szép szavakkal szellemet idézünk, Pedig fogás csak az egész, takarni A szemfényvesztés mesterségeit.
Egy tanítvány gyors léptekkel jő, s az erkélyre megy Tanítvány Kegyes voltál magadhoz hívni, mester, Igérvén, hogy tudvágyamat betöltöd, S mélyebben engedsz a dolgokba néznem, Mint másra célszerűnek tartod azt.
Ádám Igaz, igaz, szorgalmad oly kitűnő, Hogy ez előnyre méltán tart jogot.
Tanítvány Im itt vagyok, lelkem vágytól remeg Belátni a természet műhelyébe. Felfogni mindent és élvezni jobban, Uralkodván felsőbbség érzetével Anyag- s szellemvilágban egyaránt.
Ádám Sokat kivánsz. Paránya a világnak, Hogy lássad át a nagyszerű egészet? - Uralmat kérsz, élvet kérsz és tudást. Ha súlyától nem dűlne össze kebled S mindezt elérnéd, istenné leendnél. - Kevesbet óhajts, s tán elérheted.
Tanítvány Bármely titkát fejtsd hát meg a tudásnak, Nagy férfiú, én csak nyerek vele, Mert érezem, semmit fel nem fogok.
Ádám Jól van tehát, látom, te érdemes vagy, S a legrejtettebb szentélyig beviszlek, Lásd a valót, mint én látom magam. De nem les-é avatlan hallgató, mert Az az igazság rettentő, halálos, Ha nép közé megy a mai világban. Majd jő idő, oh bár itt lenne már, Midőn utcákon fogják azt beszélni, De akkor a nép sem lesz kiskorú. - Most adj kezet, hogy el nem árulod, Amit megértesz. - Így - halljad tehát. -
Tanítvány Mint reszketek vágytól és félelemtől. -
Ádám Mit is mondtál előbb, fiam, nekem?
Tanítvány Hogy lényegében semmit nem fogok fel.
Ádám vigyázattal No látod, én sem - s hidd el, senki más, A bölcselet csupán költészete Azoknak, mikről még nincsen fogalmunk. - S egyéb tanok közt ez legjámborabb még. Mert csak magában múlat csendesen, Agyrémekkel himzett világa közt, De számtalan egyéb oly társa van, Mely fontos arccal rajzol a porondban, Egyik vonalt örvénynek mondogatja, Szentélynek a kört, hogy már-már kacagsz A vígjátékon, amidőn belátod, Mi rettentő komoly csíny az egész. Mert míg szorúlt kebellel és remegve Kerűli minden a por-rajzokat, Itt-ott kelepce áll s a vakmerőt, Ki általlépi, véresen megejti. Ily dőreség áll, látod, szüntelen Utunkba, szentséges kegyeletűl Védő a már megalakúlt hatalmat. -
Tanítvány Ah, értlek, értlek s így lesz-é örökre?
Ádám Egykor nevetni fognak az egészen. Az államférfit, kit nagynak neveztünk, Az ortodoxot, akit bámulánk - Komédiásnak nézi az utókor, Ha a valódi nagyság lép helyébe, Az egyszerű és a természetes, Mely ott ugrat csupán, ahol gödör van, Ottan hagy útat, ahol nyílt a tér. S a tant, mely most őrültséghez vezet, Szövevényes voltával, akkoron, Bár nem tanúlja senki, minden érti.
Tanítvány Ez a nyelv hát az a megérthető, Melyen beszéltek az apostolok. - De hogyha minden más merő lom is, Ne vedd el a müvészetben hitem. S azt bétanulni mégiscsak szabály kell.
Ádám A művészetnek is legfőbb tökélye, Ha úgy elbú, hogy észre nem veszik.
Tanítvány Hát a rideg valónál álljak-é meg? Eszményesítés ad művünkbe lelket.
Ádám Igaz, igaz, az önt rá szellemet, A természettel mely egyenjogúvá Teszi s teremtett lénnyé érleli, Mi anélkül csupán halott csinálmány. Attól ne tarts, hogy míg eszményesítsz, Kifogsz az élő nagy természeten. De a szabályt, a mintát hagyd pihenni. Kiben erő van és Isten lakik, Az szónokolni fog, vés vagy dalol, Ha lelke fáj, szívrázóan zokog, Mosolyg, ha a kéj mámorát alussza. S bár új utat tör, bizton célra ér. - Művéből fog készítni új szabályt, Nyűgül talán, de szárnyakúl soha, Egy törpe fajnak az absztrakció. -
Tanítvány Oh, mit tegyek hát, mester, mondd nekem. Ki annyi éjt szenteltem a tudásnak, Csak a butával lettem-é egyenlő, És mind e munka elveszett hiába? -
Ádám El nem veszett, mert épp ez ád jogot Most már megvetni minden csábjait. Ki még nem nézett a vésznek szemébe, Ha hátrál, gyáva. A próbált vitéz Bátran mellőzi a kötekedőt, Bátorságához nem férhet gyanú. - Fogd hát e sárgult pergamenteket, E fóliánsokat, miken penész űl, Dobd tűzre mind. Ezek feledtetik Saját lábunkon a járást velünk, És megkimélnek a gondolkodástól. Ezek viszik múlt századok hibáit Előitéletűl az új világba. A tűzre vélök! És ki a szabadba. Miért tanulnád mindig, hogy mi a dal, Minő az erdő, míg az élet elfoly, Örömtelen poros szobafalak közt. Hosszúnak nézed-é az életet, Hogy sírodig teóriát tanúlsz? Együtt mondunk bucsút az iskolának, Téged vezessen rózsás ifjuságod Örömhozó napsúgár- és dalokhoz; Engem vezess te, kétes szellemőr, Az új világba, mely fejlődni fog, Ha egy nagy ember eszméit megérti, S szabad szót ád a rejlő gondolatnak, Ledűlt romoknak átkozott porán. -
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:24 | Üzenet # 12 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
TIZENEGYEDIK SZÍNLondonban. A Tower és a Temze közt vásár. Tarka sokaság hullámzik, zajong. Ádám mint élemedett férfiú Luciferrel a Tower egyik bástyáján áll. Estvefelé Kar a zsibongó sokaság morajából eggyéolvadva s halk zenétől kísérve Zúg az élet tengerárja, Mindenik hab új világ, Mit szánod, ha elmerűl ez, Mit félsz, az ha feljebb hág? - Majd attól félsz, az egyént hogy Elnyelendi a tömeg, Majd, hogy a kiváló egyes A milljót semmíti meg. Rettegsz a költészetért ma, Holnap a tudás miatt, S szűk rendszernek mértekébe Zárod a hullámokat. S bármint küzdesz, bármint fáradsz, Nem merítsz mást, mint vizet, A méltóságos tenger zúg, Zajg tovább is és nevet. Hagyd zajongni, majd az élet Korlátozza önmagát. Nem vesz el harcában semmi, Mindig új s mindég a régi. Halld csak ígéző dalát. -
Ádám Ez az, ez az, miért mindég epedtem, Pályám mindeddig tömkeleg vala, Az élet áll most teljesen előttem, Mi szép, mi buzdító versenydala.
Lucifer Szép a magasból, mint templomének, Bármily rekedt hang, jajszó és sohaj Dallamba olvad össze, míg fölér. - Így hallja azt az Isten is, azért Hiszi, hogy jól csinálta e világot. De odalent másképen hallanók, Hol közbeszól a szív verése is.
Ádám Te kétkedő gúny, hát nem szebb világ ez, Mint mindaz, amin eddig átgyötörtél? Ledűltek a mohos korlátfalak, Eltűntek a rémes kisértetek, Miket a múlt megszentelt glóriával Hagy a jövőre kínzó átokul. Szabad versenytér nyílt meg a kebelnek, Rabszolgákkal gúlát ma nem emelnek. -
Lucifer Egyiptomban sem hallott volna fel Ilyen magasra a rabok nyögése, S mi istenik e nélkül művei! Vagy Athenében nem cselekszik-é A felséges nép méltón, nagyszerűen, Feláldozván nagy s kedves emberét, Mivel a hon forog másként veszélyben, Ha ily magasról nézzük, s nem zavarnak Nő-könnyek és egyéb hitvány fogalmak.
Ádám Hallgass, hallgass, te örökös szofista.
Lucifer De bárha áll is, a jaj hogy kihalt, Helyette minden úgy el van lapúlva. - Hol a magas, mi vonz? A mély? Mi rettent? Hol életünknek édes tarkasága? Többé nem tenger küzdő fényes árja, Sima mocsár csak, békával tele. -
Ádám Kárpótol a közjólét érzete.
Lucifer Ugy ítélsz, ládd, te is nagy polcodon Az életről, mely lábadnál mozog, Mint a múltakról a história. Nem hallja a jajszót, rekedt beszédet; Mit feljegyez, a múltnak csak dala.
Ádám Ah, már a sátán is romantizál, Vagy doktrinér[17] lesz. Vívmány ez s amaz.
Lucifer a Towerre mutatván Az nem csoda, midőn az ős idők Kisértetén állunk, egy új világ közt.
Ádám E korhadt álláspont se kell nekem, Az új világba elszántan leszállok, S nem félek, a költészetet, nagy eszmét Hullámi közt hogy újra ne találjam. - Lehet, hogy többé nem nyilatkozik Eget megrázó ős titáni harcban, De annál igézőbb, áldásosabb Világot alkotand szerény körében. -
Lucifer Haszontalan aggódás is leendne Azt féltened. Míg létez az anyag, Mindaddig áll az én hatalmam is, Tagadásul, mely véle harcban áll. S míg emberszív van, míg eszmél az agy, S fennálló rend a vágynak gátat ír, Szintén fog élni a szellemvilágban Tagadásul költészet és nagy eszme. - De mondd, mi alakot vegyünk magunkra, Midőn leszállunk a zajgó tömegbe, Mert így csak e helyen bírunk megállni, Hol múlt idők ábrándja leng körűl.
Ádám Akárminőt. Hisz nincsen már kiváló, Hála a sorsnak. Hogy tudjuk, mit érez: Le kell szállnunk a nép nagy rétegéhez.
Mindketten lemennek a Tower belsejébe, s csakhamar munkásokul öltözve kilépnek annak kapuján, a sokadalomba vegyülvén. - Egy bábjátékos bódéja mellett áll, melyen majom ül veres kabátban, láncon A bábjátékos Csak erre, erre, kedves jó urak, Mindjárt kezdődik az előadás. Mulatságos komédia nagyon, Szemlélni, mint szedé rá a kigyó Az első nőt, ki már kiváncsi volt, S mint vitte ez csávába akkor is már A férfiút. - Láthattok fürge majmot, Mi méltósággal játssza emberét, Láthattok medvét táncmester gyanánt. Csak erre, erre, kedves jó urak! -
Tolongás a bódé körül Lucifer Ah Ádám! Itten minket emlegetnek, Csak szép dolog, kinek olyan szerep Jutott, hogy még hat ezredév után is Mulat felette a víg ifjuság. -
Ádám El ez ízetlen tréfától. - Tovább.
Lucifer Ízetlen tréfa? Nézd csak, mint mulatnak, Kik még imént szunnyadtak a padokban, Hallgatva Népost - e piros fiúk. S ki mondja meg, kinek van igaza, Azoknak-é, kik az életbe lépnek Az ébredő erő önérzetével, Vagy aki, korhadt aggyal már, kilép? - Vajon tetszőbb-e egy Shakespeare neked, Mint nékik e torz képű összevissza?
Ádám A torz az éppen, mit nem tűrhetek.
Lucifer Rajtad tapadt még a görög világból. Ládd, én fia vagy apja, hogyha tetszik - Mert szellemek közt ez nem nagy különbség -, Az új iránynak, a romantikának, Én éppen a torzban gyönyörködöm. Az emberarcra egy majomvonás; A nagyszerű után egy sárdobás; Ficamlott érzés, tisztes szőrruha; Kéjhölgytől a szemérem szózata; Tömjénezése hitványnak, kicsinynek; Szerelmi élvre átka egy kiéltnek: Feledtetik, hogy országom veszett, Mert új alakban újraéledek. -
A bábjátékos Ádám vállára ütve Mit foglaljátok ezt a jó helyet, Te jómadár, csak az mulattat ingyen, Ki életúnt s felkötteti magát. -
Ádám és Lucifer félreállnak. Egy kisleány ibolyát árulva jő Kisleány Kis ibolyák, első követei A jó tavasznak. Vásároljanak! E kis virág az árvának kenyért És a szegénynek is szép éket ad. -
Egy anya ibolyát vásárolva Adj, adj nekem, holt gyermekem kezébe.
Egy leány szintén vásárolva Sötét hajamnak lesz legszebbik éke.
Kisleány Kis ibolyák! - Vegyenek uraim! Elhalad
Egy ékszerárus bódéjában Hogy e gaz mindig versenyez velünk, S ki nem bírjuk szorítni a divatból. - Pedig szép nyakra drága gyöngy való csak, Melyért az is már, aki fölhozá, Kétségbeejtő elszántsággal a Tenger mélyének szörnyeit kisérti. -
Két polgárlány együtt jő Első polgárlány Mi sok szép kelme, mennyi drága ékszer!
Második polgárlány Vásárfiát ha volna, aki venne.
Első polgárlány A mái férfi ílyesmit csupán Gyalázatos mellékcélokra tenne.
Második polgárlány Még úgy se, nincs többé izlése már, Elrontá sok ledér hölgy s káviár.
Első polgárlány Azért oly elbizott, hogy nem veszen fel.
Második polgárlány Vagy oly szerény, hogy többé már nem is mer. Elhaladnak
Leveles szín alatt italt mérnek, az asztal körül dőzsölő munkások. Hátrább zene és tánc. Katonák, polgárok s mindenféle nép mulat és ácsorog Korcsmáros vendégei közt Urak, vígan, a tegnap elveszett, A holnapot nem érjük el soha. Isten táplálja a madarakat, S minden hiúság, mond a biblia.
Lucifer Tetszik nekem e filozófia. Üljünk le itt e szép árnyas padon, S nézzük, mi olcsón és mi jól mulat Savanyú borral s rossz zenével a nép.
Első munkás az asztalnál A gépek, mondom, ördög művei: Szánktól ragadják a kenyeret el.
Második munkás Csak az ital maradjon, elfeledjük.
Első munkás A dús meg - ördög, vérünk szíja ki. Most jőne csak! Hadd küldeném pokolba. Több példa kéne, mint a múltkori.
Harmadik munkás Mit nyernél véle. Már ma függni fog. Sorsunk meg, mint előbb, csak úgy forog.
Második munkás Bolond beszédek, jöjjön hát az a dús, Nem vétek néki, mellém ültetem, Lássuk, ki az úr, és ki tud mulatni.
Korcsmáros Ádámhoz Uram, mivel szolgáljak?
Ádám Semmivel.
Korcsmáros El hát padomról, semmiháziak! Azt vélitek tán, a pénzt csak lopom, Vagy gyermekem s nőm koldulásra termett?
Ádám fölkelve Igy mersz beszélni?
Lucifer Hagyd el a pimaszt!
Ádám Jerünk tehát, mit is nézzük tovább, Hogyan silányul állattá az ember.
Lucifer Ah, íme itt van, mit régtől kerestem, Itt vígadunk kedéllyel, fesztelen. Ez a döbörgés és e vad kacaj, E bacchanális tűz felgerjedése, Mely minden arcra rózsa-árt idéz, Mint dőre képzet a nyomor fölé, Hát nem dicső ez?
Ádám Engem undorít.
Ezalatt a táncolókhoz értek. Két koldus civódva jő Első koldus E hely sajátom, itt van engedélyem.
Második koldus Könyörülj rajtam, másként meghalok, Már két hete, hogy nem dolgozhatom.
Első koldus Igaz koldús sem vagy hát eszerint, Kontár sehonnai, rendőrt hivok. - A második koldus elsompolyog. Az első helyet foglal Krisztusnak öt sebére, alamizsnát A szenvedőnek, édes uraim! -
Egy katona egy mesterlegény kezéből elveszi táncosnéját Katona Paraszt, odébb! - Vagy azt hiszed talán, Hogy még te is valami vagy?
Mesterlegény Megérzed, Ha nem hiszed.
Második mesterlegény Ne bántsd. Térj ki előle; A hatalom s dicsőség mind övé.
Első mesterlegény No hát, lenézéssel miért tetézi, Ha már ugyis nadályként szívja vérünk.
Egy kéjhölgy danolva Sárkányoktól is kivívták Egykoron az aranyalmát - Almák még most is teremnek, A sárkányok rég kivesztek: Bamba, aki nézi, nézi, És letépni nem merészli. Egy ifjúhoz simul
Lucifer a mulatók nézésébe merülve Ez a kacérság tetszik, ládd, nekem. Mutassa a dús, hogy mi kincse van. Vasas ládában, melyen a fukar Ül, úgy lehet fövény, mint színarany. - Mi megható féltése e kamasznak! Hogy őrzi lánya egy tekintetét. Isméri a jelen percnek becsét, Bár tudja jól - de hát mi gondja arra -, Hogy a jövőben másnak dől karára.
Ádám egyik zenészhez Miért bánsz így a művészettel, ember! Mondd, tetszik-é, amit húzasz, magadnak?
A zenész Dehogy tetszik, dehogy! Sőt végtelen kín Ezt húzni napról napra, s nézve nézni Miként mulatnak kurjongatva rajta. E vad hang elhat álmaimba is. De mit tegyek, élnem kell, s nem tudok mást. -
Lucifer még mindig a szemléletbe merülve Ah, ílyen gondos filozófiát Ki tenne fel a röpke ifjuságról? - E lányka tudja, hogy nem az utolsó, Melyet most élvez, a perc életében, S amíg ölelget, új viszonyt keres Máris szeme. - Ah, drága gyermekek; Mi örömöm telik most bennetek! Hogy oly mosolygva munkáltok nekem! Áldásom a bűn és nyomor legyen.
Második mesterlegény danolva Aki munkás hét után Tiszta szívvel, dal között Csókot és bort elköszönt, Kacagja az ördögöt.
Templomi zene néhány végakkordja hallik. Éva mint polgárlány imakönyvvel s bokrétával kezében anyjával jő a templomból Egy árus Csak erre, erre, drága szép kisasszony! Olcsóbban senkisem szolgálhat önnek.
Másik árus Ne higgyen néki, rossz mértéke van, S áruja régi. - Erre, szép kisasszony! -
Ádám Ah Lucifer! Ládd, ily hitvány helyen Tartasz le, míg az üdv, megtestesülten, Majd észrevétlen leng tőlem tova.
Lucifer Ilyesmi már éppen nem új dolog. -
Ádám A templomból jő, oh mi szép, mi szép!
Lucifer Láttatni volt ott, s látni is talán.
Ádám E gúny hideg, ne érintsd őt vele. Az ájtatosság ül még ajkain.
Lucifer Látom, megtérsz, sőt pietista[18] léssz.
Ádám Rossz élc, mert keblem bárminő hideg, Az nékem baj: de a leánykebelben Kivánom az előitéletet, E szent poézist, múlt idők zenéjét, Érintetlen zománcát a virágnak. -
Lucifer De melyik hát, mutasd, az a darab menny - Mert azt az ördögtől sem várhatod, Izlésedet hogy mindig felkutassa, Elég ha aztán birtokába juttat.
Ádám Lehet-e más, mint e hölgy? -
Lucifer Így beszél A zsolna[19] is, ha férget fog magának, Féltékenyen körülnéz, s azt hiszi, Hogy a világon ez legjobb falat, Míg a galamb undoral néz reá. Az ember is üdvét csak önmaga Találja fel - sokszor tán éppen ott, Hol másik társa poklot alkotott. -
Ádám Minő méltóság, mílyen szűz-erény; Megközelítni szinte nem merem.
Lucifer Bátran csak, nem vagy a nőknél ujonc, S ha jól megnézzük, ő is eladó lesz.
Ádám Hallgass!
Lucifer Hisz tán drágább a többinél.
Egy ifjú ezalatt szerényen Évához lép, s egy mézeskalács-szívet nyújt neki Az ifjú Kisasszony, kérem, e vásárfiát Fogadja el kezemből szívesen.
Éva Artúr, ön jó, megemlékszik felőlem.
Anya Rég nem láttuk már; mért nem látogat meg?
Halkan beszélgetnek, Ádám izgatottan nézi, míg az ifjú távozik Ádám Ez éretlen fiú bírná-e hát, Mit férfi-szívem hasztalan óhajt? - Mi meghitten szól véle, mint mosolyg. - Még int utána - oh, mi kín, mi kín! - Meg kell szólítnom. Évához közelít
Anya Artúr szűlei Vagyonosak, igaz, de nem tudom, Mi szemmel nézik a viszonyt veled. Azért egészen vágytársát se mellőzd, Ki ma is e csokorral meglepett. -
Ádám Engedjék, hölgyeim, hogy elkisérjem, Nehogy baj érje e tolakodásban.
Éva Mi szemtelenség!
Anya El, tolakodó! Tán azt hiszi, hogy olyan e leány, Kinek akárki mondhat szépeket? -
Ádám S hát mondhat-é mást? - Sokszor álmodám így A hölgytökélynek legszebbb ideálját.
Anya Álmodhatik, amit tetszik magának; De akinek e lányka báji nyílnak, Az ily gézengúz ember nem lehet.
Ádám zavartan áll, egy cigányasszony Évához lép Cigányasszony Ah, drágalátos hölgy, világ csodája, Mutassa csak piciny fehér kezét, Hadd mondjam el, a sors ezer malasztja Miként himzendi boldog életét. Kezébe nézve Szép mátka várja - ah, közel nagyon - Szép gyermekek, egészség és vagyon. Pénzt kap
Lucifer Ádámra mutatva Húgom! Társam sorsáról is beszélj. -
Cigányasszony Nem látom tisztán, éhség vagy kötél. -
Ádám Évához Ne útasítson így el önmagától, Ah, érzem, e szív nékem van teremtve. -
Éva Anyám, ne engedd hát -
Anya Rendőrt kiáltok, Ha nem tágúl.
Éva Ne bántsd - eszére tér tán, S tulajdonkép nem is tett semmi rosszat. Elhaladnak
Ádám Oh szent költészet, eltünél-e hát E prózai világból már egészen?
Lucifer Dehogy tűnt! Hát az a mézeskalács, Virágcsokor, az a tánc, gallylugos Mi volt egyéb? Csak oly finnyás ne légy, És ábrándozni van még tárgy elég.
Ádám Mit ér, ha a nyervágy, haszonlesés Ólálkodik köztük, s önzéstelen Emelkedettség nincsen már sehol.
Lucifer Az is akad az iskoláspadok közt, Hol még az élet nem gazdálkodott. Ép itt jő néhány ilyen cimbora. -
Nehány tanuló jő sétálva Első tanuló Vígan, fiúk, mögöttünk a penész, Ma élvezünk valami derekast.
Második tanuló Ki a szabadba, a várost utálom, Korlátolt rendét, e kalmár világot.
Harmadik tanuló Valakivel próbáljunk összetűzni, Ez izgató és férfias mulatság.
Első tanuló Ragadjuk el a zsoldosok öléből Lánykáikat, s mindjárt lesz háború is; Aztán szabadba sietünk velök, Nehány pohár sör- és zenére van pénz, S estélig győzelmünk emlékivel Piros pofák közt hercegek leszünk.
Negyedik tanuló Dicső, dicső, bosszantni a filisztert.
Első tanuló Összébb fűzvén frigyünknek láncait - S mulatni, ahogy most tőlünk telik, Míg egykor a hazáért lelkesedve Nemesebb küzdtért foglal majd erélyünk. Elhaladnak
Ádám Kedves látvány ez e lapos világban, Szebb kor csiráját sejti benne szűm.
Lucifer Meglátod, a csíra mivé fesel Lerázva majd a tantermek porát. E két gyáros, ki itt felénk közelg, Ifjontan az volt, mik most e fiúk.
Két gyáros beszélgetve jő Első gyáros Hiába, a versenyt nem állhatom, Mindenki az olcsóbb után eseng, Árum jóságát kell megvesztegetnem.
Második gyáros A munkásoknak bérét kell lehúzni.
Első gyáros Azt nem lehet, most is lázonganak, Hogy meg nem bírnak élni, a kutyák, S van is tán a panaszban egy kicsi, De hát ki mondja, hogy nősűljenek, Ki mondja, hogy hat gyermekök legyen?
Második gyáros Erősebben kell hát befogni őket, Dolgozzanak fél éjjel gyárainkban, Elég pihenni a másik fele, Kinek álmodni úgysem célszerű. Elmennek
Ádám El vélek! - Mért is hagytad látnom őket. - De mondd, hová is lett az a leány? - Most, Lucifer, mutasd hatalmadat, Segíts, hogy meghallgasson.
Lucifer Lucifer se Fecsérli erejét ily semmiségre.
Ádám Mi néked semmi, nékem egy világ.
Lucifer Nyerd el tehát. - Csak korlátozni bírd Érzéseidet, hazugságtól ne félj, Felelj, mint kérdlek, s karjaidba dűl. - Hangosan, hogy a mögöttük hallgatózó cigányasszony meghallja Most látja már, mylord, mi kellemetlen Álarc alatt a nép közé vegyülni, Mindúntalan új bántalomra botlunk. Ha sejtené e nép, hogy négy hajónk Még már ma révbe szálland Indiából, Máskép fogadna.
Ádám Az valószínű.
Cigányasszony félre E felfödözés szép sommát megér. Ádámhoz Egy szóra kérem, - ön elrejtezett, Én megbüntettem a jövendöléssel, Mert énelőttem nem létez titok, Ki a sátánnal régen cimborálok.
Lucifer félre No, még az kéne csak, te vén szipirtyó!
Cigányasszony Önök hajói már ma itt leendnek, De, ami ennél még örvendetesb, Egy szép leányka epedez önért.
Ádám S hogy nyerhetem meg?
Cigányasszony Hisz már-már öné.
Ádám Elútasított.
Cigányasszony Épp azért öné lesz. Meglátja, itt lesz ismét nemsokára. Emlékezzék bár a jósnő szavára. El
Ádám Lucifer! E banya rajtad kifog.
Lucifer El nem vitázom fényes érdemét, Most ő pótolja az ördög helyét. -
Egy nyegle[20] - taligán, trombitaszóval, tömegtől környezve megjelen, s a szín közepén megáll Nyegle Félrébb az útból! - Tisztelet nekem, Megőszült tudományban a fejem, Míg a természet titkos kincseit Felástam ernyedetlen szorgalommal.
Ádám Minő csodás bolond ez, Lucifer?
Lucifer A tudomány, mely nyegle, hogy megéljen, Éppen mint akkor, hogy tudóskodál, Csakhogy több zaj kell most, mint kelle hajdan.
Ádám Ilyen mértékben azt sosem tevém. Gyalázat rá!
Lucifer Arról ő nem tehet, Természete ha fél s kerűlni vágyik, Hogy ez ne álljon sírköve felett: Ex gratia speciali Mortuus in hospitali.[21] Ha másokért áldozván éjt, napot, Jutalmának kéréséhez jutott.
Nyegle Az emberek javára fáradék, S ím, itt van a dicső eredmény: Ez az edényke élet-elixír, Melytől megifjul a beteg, vén. Ezt szedték hajdan a nagy fáraók. Ez Tankréd bűvös bájitalja; E szépitőt használta Helene, Ez Kepler asztrológiája. -
Ádám Hallod, mit árul? - Míg mi a jövőben Kerestük a fényt, ő a rég lefolytban.
Lucifer Sohase tiszteletes a jelen, Mint embernagyság a hálószobában. Nőnk az, tízévi házas állapotban - Már azt is tudjuk, hogy szeplője hány van.
Nyegle Vegyetek, ím, nem bánja meg, ki vesz, Ily alkalom még nem volt és nem is lesz.
A tömegből Ide vele! - Nekem bármelyik elkel. - Ah, mily szerencse. Mílyen drága vétel.
Lucifer No ládd, e nép, mely közt már senki nem hisz, Ami csodás, hogyan kapkodja mégis. -
Éva anyjával visszajő, a cigányasszony suttogva követi Éva Hasztalan beszéd, hisz ismerünk már.
Cigányasszony Ne üdvözűljek, hogyha nem igaz. Olyan szerelmes önbe az az úr, Hogy már ma még maîtresse-ének[22] veszi. Mint hercegasszony, oly szállást lakik. Színházba, táncra négy lovon robog.
Anya Ha jól felvesszük, százszor célszerűbb, Mint elhervadni fejkötő alatt Egy szurtos varga bűzös műhelyében.
Cigányasszony Csak nézze ön, ott áll - hogyan keres.
Éva Elég nem szép, hogy még nem láta meg. - Keze finom, tartása úrias. -
Anya Nekem még társa sincsen ellenemre, Bár orra kissé horgas, lába görbe, De olyan tisztes, éltes férfiú. - Megyek, leányom. Legjobb közbenjárás, Ha magatokra hagylak egy kicsit.
Cigányasszony Ádámhoz Lám, itt van a szép; mint eped önért. -
Ádám Repülök hozzá. - Oh mi kéj - mi kéj!
Cigányasszony A közbejárót sem kell elfeledni.
Lucifer pénzt ad neki Társamtul a pénz, tőlem kézszorítás.
Cigányasszony felsikoltva Uh! Mily kemény kéz! El
Lucifer Kéjét érzenéd, Ha az volnál, kit játszol, vén banya! -
Éva Ádámhoz Vehetne ön vásárfiát nekem, E szépítőszer mint kinálkozik. -
Ádám A nőiség varázsa arcodon A szépitőszer, melynek párja nincs.
A nyegle ezalatt elvonul Éva Ah! Ön nagyon kegyes.
Ádám Ne szégyeníts meg: Gyémántot, gyöngyöt fűzök szép nyakadra, Nem, mintha ékesíteni akarnám, De mert méltóbb helyen már nem ragyoghat. -
Éva Amott odább láttam sok ékszerárust, De nem való az ily szegény leánynak.
Ádám No hát nézzük meg!
Lucifer Az felesleges, Kitűnő ékszer van velem esetleg. Ékszereket ad át, melyeket Éva nagy örömmel nézeget és próbál
Éva Mi szép, mi kedves, mint irígylik ezt majd. -
Ádám De ezt a szívet - ezt többé ne lássam!
Éva Eldobhatom, ha ellenére van. Elveti
Lucifer Helyes, majd én meg rálépek Ráhág
Éva Mi az: Sikoltást hallok, vagy csak képzelődöm?
Ezalatt egy elitéltet hoznak taligán a színen keresztül, a nép tolong utána A tömegből Siessünk. - Mondtam úgy-e, hogy mi gyáva. - Most is dacos még. - Fel csak, fel utána!
Ádám Minő zaj ez, mi hallatlan tolongás?
Éva Akasztanak. Beh jó, hogy itt vagyunk. Gyerünk mi is, oly izgató e látvány, S szép alkalom ragyogni ékeimben.
Ádám Mi bűne a hitványnak?
Éva Nem tudom.
Lucifer Mindegy is az, de majd elmondom én: Lovel gyárában dolgozott soká, De az ón méreg, s azt szivá örökké, Aztán több hétre kórházba kerűlt. Kedves nejénél a szükség beszólt, Lovel fia ifjú volt s jószivű, Meglelték egymást és mindent feledtek. -
Első munkás Vígan, pajtás! - Mártírként vérzel el, Neved közöttünk fényes név marad.
Lucifer A férj kigyógyult, s a nőt nem lelé, Helye betölt, munkát hiába kért, Fellázadt keble, fenyegetni mert, Lovel fia pofonnal válaszolt. Az átkozottnak kés akadt kezébe - Most itt viszik - a vén Lovel megőrült. -
Az utolsó szavaknál Lovel őrült mélasággal jő Lovel Hazudsz, hazudsz, én őrült nem vagyok, Nem értem-é, mit súg fiam sebe? Vegyed, vegyed, végetlen kincsemet, S tedd, hogy ne értsem. Őrüljek meg inkább!
Harmadik munkás Ne félj, ne félj, meg léssz bosszúlva egykor.
Első munkás Emelkedjél fel, ők a csúfosak. -
Az elítélt elhalad kíséretével Ádám Velőt fagyasztó látvány, mit kisértsz? Ki mondja itt meg, melyik bűnösebb, Avagy csupán a társaság talán? - Hol ez rohad - buján tenyész a bűn.
Lovel A társaság, igen. - Vedd kincsemet, Csak azt, a seb beszédét hadd ne értsem. - El
Éva Jerünk, jerünk, mert nem kapunk helyet.
Ádám Áldlak sors, hogy biróvá nem tevél. Mi könnyű törvényt írni pamlagon - Könnyű itélni a felűletesnek, És mily nehéz, ki a szivet kutatja, Méltányolván minden redőzetét.
Lucifer Ily elvek mellett pör nem érne véget. A rosszat, mert rossz, senki nem cselekszi, Az ördög is jogcímeket idéz, S magáét véli mindenik erősbnek. A törvénytudós széjjelvágja a Kuszált csomót, minek fonalait Ezer filantróp szét nem bontaná. -
Ezalatt a Towerhez értek, melynek egy fülkéjében szentkép áll Éva Megálljunk csak, barátom, egy kicsinyt, Hadd tűzöm e szentképhez csokromat. -
Lucifer súgva Ne hadd, ne hadd, vagy végünk van különben.
Ádám Ártatlan gyermek - én nem gátolom. -
Éva Megszoktam e képről, még mint gyerek, Megemlékezni, hogyha elmegyek Előtte, s most is olyan jólesik. - Mindjárt meglesz már, s futva pótolandjuk, Mit elmulasztunk. A virágcsokrot feltűzi a kép mellé, de az hirtelen lehervad, s nyakáról, karjáról az ékszerek gyíkokká változva leperegnek Istenem, mi ez?
Lucifer Haszontalan intettelek!
Éva Segítség!
Ádám Nyugodtan, kedves, a nép megfigyel - Ezerte dúsabb ékszer jő nyakadra.
Éva El tőlem, el! Segítség, irgalom! Szemfényvesztők és egy rút vén boszorkány Így meggyaláztak egy becsületes nőt. -
A nép csoportosulni kezd, a cigányasszony rendőrökkel jő Cigányasszony Hamis pénzt adtak, itt kell lenniök, Higannyá olvadt markomban.
Lucifer Talán Markodban volt, nem a pénzben, hiba. - Ádám, el innen, itt nem jó mulatni.
A Towerbe tűnnek, s míg lent a csoportozás és zavar növekszik, ismét megjelennek a bástya tetején Ádám Ismét csalódtam, azt hivém, elég Ledönteni a múltnak rémeit S szabad versenyt szerezni az erőknek. - Kilöktem a gépből egy főcsavart, Mely összetartá, a kegyeletet, S pótolni elmulasztám más erősbbel. Mi verseny ez, hol egyik kardosan Áll a mezetlen ellennek szemében, Mi függetlenség, száz hol éhezik, Ha az egyes jármába nem hajol. Kutyáknak harca ez egy konc felett. Én társaságot kívánok helyette, Mely véd, nem büntet, buzdít, nem riaszt, Közös erővel összeműködik, Minőt a tudomány eszmél magának, És melynek rendén értelem virraszt. - Ez el fog jőni, érzem jól, tudom, Vezess, vezess Lucifer, e világba. -
Lucifer Hiú ember, s mert korlátolt szemed Zilált csoportot lát csak odalent, Már azt hiszed, nincs összeműködés, Nincs rendszer az életnek műhelyében? Nézz hát egy percre szellemi szemekkel, És lásd a munkát, melyet létrehoznak. Csakhogy nekünk ám s nem kicsiny magoknak. -
Besötétül. Az egész vásár csoportozattá alakul, mely a szín közepén tátongó síron ás, azt körültáncolja, míg egymás után mind beléje ugornak, részint némán, részint amint egymás után szólottak Kar Csak rajta, pengjen a kapa: Ma kell végezni, holnap késő, Bár egypár ezredév után Még mindig nem lesz kész a nagy mű. Bölcső s koporsó ugyanaz, Ma végzi, amit holnap kezd el, Örökké éhes s jóllakott, Mi már ma bémegy, holnap felkel!
A lélekharang megcsendül Megcsendült ím az estharang, Bevégezők; el, nyúgalomra, Kiket a reg új létre költ, A nagy művet kezdjék el újra. -
Bábjátékos Én a komédiát lejátsztam, Mulattattam, de nem mulattam.
Korcsmáros Kiitta mindenik borát, Vendégeim, jó éjszakát!
Kisleány Kis ibolyáim mind elkeltek, Majd újak síromon teremnek.
Cigányasszony Jövőjét vágyta látni minden: S szemét behunyja most ijedten.
Lovel Kincsem nem nyújtja boldogságot: S most ingyen nyúgalmat találok.
Munkás A hét letelt, a szombatest itt, Kinyugszom végre fáradalmit.
Tanuló Álmodtam szépet - felzavartak, Szép álom, jöjj, most már folytatlak.
Katona Hivém, derék vagyok nagyon, S egy rossz gödörben megbukom. -
Kéjhölgy A mámor elszállt, a festék lement, Itt oly hideg van: jobb-e odalent?
Elitélt Maradj, bilincs, a hitvány por felett, Más törvényt sejtek e küszöb megett.
Nyegle Egymást szedtük rá azzal, hogy tudunk: Most a valónál mind elámulunk.
Éva Mit állsz, tátongó mélység, lábaimnál?! Ne hidd, hogy éjed engem elriaszt: A por hull csak belé, e föld szülötte, Én glóriával átallépem azt. Szerelem, költészet s ifiuság Nemtője tár utat örök honomba; E földre csak mosolyom hoz gyönyört, Ha napsugár gyanánt száll egy-egy arcra. Fátyolát, palástját a sírba ejtve, dicsőülten felemelkedik
Lucifer Isméred-é, Ádám?
Ádám Ah, Éva, Éva! -
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:27 | Üzenet # 13 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
TIZENKETTEDIK SZÍNU alakra épült nagyszerű falanszter udvara. A két szárny földszintje nyílt oszlopos csarnokot képez. A jobb oldali csarnokban mozgásban levő kerekes gőzgépek között munkások foglalkoznak. A bal oldalban a legkülönfélébb természettudományi tárgyak, mechanikai eszközök, csillagászati, kémiai műszerek s egyéb különlegességek múzeumában egy tudós működik. Mindnyájan a falanszterhez tartozók, egyenlően vannak öltözve. Ádám és Lucifer az udvar közepén felbukkannak a földből. Nappal Ádám Mi ország ez, mi nép, melyhez jövénk?
Lucifer E régi eszmék többé nincsenek. Nem kisszerű volt-é a hon fogalma? Előitélet szülte egykor azt, Szűkkeblüség, versenygés védte meg. Most már egész föld a széles haza, Köz cél felé társ már most minden ember. S a csendesen folyó szép rend fölött Tisztelve áll őrül a tudomány.
Ádám Beteljesült hát lelkem ideálja, Ez mind derék, ezt így kívántam én is. Egyet bánok csak: a haza fogalmát. Megállott volna az tán, úgy hiszem, Ez új rend közt is. Az emberkebel Korlátot kíván, fél a végtelentől, Belterjében veszt, hogyha szétterül; Ragaszkodik a múlthoz és jövőhöz; Félek, nem lelkesűl a nagy világért, Mint a szülők sirjáért lelkesült. Ki a családért vérét ontaná, Barátjaért legfeljebb könnye van. -
Lucifer Eszményedet, mint látom, elveted, Előbb még, mintsem testesülhetett.
Ádám Korántse hidd, de kandivá levék: Mi eszme az, mely a széles világot Eggyé olvasztja, mely a lelkesülést, Az emberszív e szent, örök tüzét, Mit eddig száz hitványsággal szitott, S ábrándos harcra zsákmányolt ki csak, Nemesb célhoz vezérelendi végre. - De mondd, hol állunk mégis, mily hely ez? Aztán vezess, hogy lelkem kéjelegjen A boldogságban, melyet annyi harcra Jól érdemelt díjúl kapott az ember.
Lucifer Sok más hasonló közt ez egy falanszter, Tanyája az új eszmék emberének. -
Ádám Jerünk tehát.
Lucifer Megállj, ne oly sietve, Előbb levetjük ezt a régi bőrt. Ha mint Ádám s Lucifer érkezünk, Nem hinne bennünk e tudós világ, S megsemmisülnénk, vagy lombikba zárna.
Ádám Mily oktalan beszéd ez már megint?
Lucifer Már az nincs másképp e szellemvilágban.
Ádám Tégy hát, amint akarsz, de szaporán!
Lucifer mindkettőjüket átalakítja a falanszterbelikhez hasonlóvá Lucifer Im, vedd a gúnyát. El hajfürteiddel. - Készen vagyunk. -
Ádám Szóljunk be e tudóshoz.
Lucifer Üdvöz légy, tudós!
Tudós Meg ne háboríts Nagy művemben, nem érek rá fecsegni.
Lucifer Nagyon sajnálom. Mink az ezredik Falanszterből vagyunk tudósjelöltek, S ily messze útra nagy hired hozott.
Tudós Dicséretes buzgóság, mondhatom. De hisz müvem most félben is maradhat, Csak a meleg ne fogyjon lombikomban, S akaratomnak enged az anyag. -
Lucifer Ah nem csalódtam, megmaradt tehát, Még benned is, ki a természetet, Embert leszűrted, mint végső salak A nagy hiúság. -
Tudós Most mulathatunk már. - De mely szakmába tartoztok sajátlag?
Ádám Mi a tudvágyat szakhoz nem kötők, Átpillantását vágyjuk az egésznek. -
Tudós Ez helytelen. Kicsinyben rejlik a nagy, Olyan sok a tárgy, s létünk oly rövid.
Ádám Igaz. - Tudom jól, hogy kell olyan is, Ki homokot hord, vagy követ farag: Nélkűle nem emelkedik terem. De ez csak a homályban tévelyeg, S fogalma sincs arról, miben segít. - Csak az építész látja az egészet, S bár megfaragni nem tud egy követ, A művet ő teremti, mint egy isten. - Ily építész nagy a tudásban is.
Lucifer S azért jövénk tehozzád, oh nagy ember.
Tudós Azt jól tevétek, méltányolni tudlak. A tudománynak gazdag ágai Egy organizmus sok külön vonása, Együtt igéző csak.
Lucifer Szép hölgy gyanánt.
Tudós De mindamellett a vegytan csupán -
Lucifer Az a közép, hol élete lakik. -
Tudós Találtad!
Lucifer Ezt mondá a matézisről Előttem már egy matematikus.
Tudós Hiúságból mindenki önmagát Tekinti látkörében a középnek. -
Lucifer Te jól választád kedvenc tárgyadúl A kémiát.
Tudós Abban nyugodt vagyok. - De hát nézzük meg a múzeumot. Páratlan az egész mai világon, Az ősvilág kihalt állatjai Valódi példányokban állnak itt Mind jól kitömve. - Ezrenként lakoztak Apáink közt, míg barbárok valának, Megosztva vélök a világ uralmát. - Maradt felőlök sok csudás mese, Például erről, hogy gőzmozdonyul volt.
Ádám Ez ló, de korcsult fajta, mondhatom. Más állat volt ám hajdan Al-borak[23].
Tudós Erről meg azt regélik, hogy barátul Tartá az ember, ingyen, munka nélkül, S fel bírta fogni, hű elismeréssel Lesvén, az ember gondolatait. Mi több, mondják, hogy elsajátitá Bűnét is, a tulajdonnak fogalmát, S mint őr od'adta érte életét. - Ezt úgy beszélem csak, mint írva van, Nem mintha hinném mind feltétlenül. Sok őrültség volt a múltban, sok ábránd, Melyből ránk szintén e mese maradt.
Ádám Ez a kutya. - Mind áll, mit róla mondasz. -
Lucifer Vigyázz, Ádám, elárulod magad.
Tudós Ez a szegénynek rabszolgája volt.
Ádám Mint a szegény meg ökre gazdagoknak.
Tudós Ez a puszták királya.
Ádám Az oroszlány - Im itt a tigris, itt a fürge őz; Mi állat él tehát még a világon?
Tudós Minő kérdés, hát nálatok nem így van? Él, ami hasznos és mit ekkorig A tudomány pótolni nem tudott: A disznó és a birka, de korántse Olyan hiányosan már, mint minőnek A kontár természet megalkotá: Az élő zsír, ez hús- s gyapjútömeg, Mely, mint a lombik, céljainkra szolgál. De úgy látom, hogy ezt mind ösmered, Lássunk tehát mást. Ím ásványaink. Nézzétek, mílyen roppant széndarab: Egész hegyek valának íly anyagból, Az emberek már készen szedheték, Mit most a légből szűr a tudomány Nagy fáradsággal. Ezt az ércet itt Vasnak nevezték, s míg el nem fogyott, Az alumínért nem kellett kutatni. - Ez a darabka az arany, nagyon Nevezetes s nagyon haszontalan. Mert még midőn az ember, vak hitében, Imádott felsőbb lényeket magánál, Felűlállókat még a sorson is: Ilyennek hitte az aranyat is, Oltárain jólétet és jogot, Mindent, mi szent volt, áldozott, hogy egy Bűvös darabját bírja megszerezni, Melyért cserébe mindent kaphatott - Csodálatos tény, még kenyeret is.
Ádám Mást, mást mutass, ezt is mind ismerem.
Tudós Valóban nagy tudós vagy, idegen. Lássuk tehát az ősnövényzetet. Ím itt van az utolsó rózsa, mely Nyílt a világon. Hasztalan virág, Más százezer testvérrel foglalá el A legbujább tért a lengő kalásztól; Nagy gyermekek kedves játékszere. Sajátságos jelenség az valóban, Mint kaptak egykor ily játékokon; Virágot terme még a szellem is: A költészet s hit ábrándképeit, S csalóka álmok karján ringatózva Eltékozolta a legjobb erőt, Hogy életcélja parlagon maradt. Itt őrizünk még ritkaság gyanánt Két ily művet. Az első, költemény; Iróját akkor, még midőn bünös Önhittel az egyén érvényt kivánt, Homérnak hívták. Ábrándos világot Rajzol le abban, Hadésznek nevezvén. Rég megcáfoltuk már minden sorát. A másik Tacitus Agricolája, Nevetséges s mégis sajnálatos Fogalmak képe a barbár világból. -
Ádám Hát fennmaradt még e néhány levél A nagy napokból, mint végrendelet, S nem bírja mégis lángra gyujtani A korcs utódot, tettre ingerelvén, Mely mesterkélt világtokat ledönti? -
Tudós Helyes megjegyzés, átláttuk mi ezt, A méreg, melyet rejt, nagyon veszélyes, Azért nem is szabad olvasni másnak, Csak aki hatvan évet meghaladt, S a tudománynak szentelé magát.
Ádám De hát a dajka tündérdaljai, Ezek nem oltnak-é a gyönge szívbe Sejtelmeket?
Tudós Igen bizon, s azért Dajkáink a magasb egyenletekről, A mértanról beszélnek gyermekinknek. -
Ádám félre Ah gyilkosok, nem féltek-é egész S legszebb korától a szűt megrabolni! -
Tudós Menjünk tovább. - Im itt e műszerek, Műtárgyak mily csodás alakzatúak. Ez álgyú; rajta rejtélyes fölírás: Ultima ratio regum.[24] - Hogyan Használhatott, ki tudja? - Íme kard, Kizárólag csak embergyilkoló szer - És nem volt bűnös, aki ezzel ölt. E kép szabad kézzel készűlt egészen, Fél emberéltet vett talán igénybe, És tárgya, nézd, csak hóbortos mese. Ma a nap végzi e munkát helyettünk, S míg az csalárdul idealizált, Ez mély hüséggel szolgál céljainknak.
Ádám félre De a művészet, a szellem maradt el. -
Tudós E százszerű tárgy, milyen cifra mind, Mi gyermekes. A serlegen virág, A széktámlán ábrándos arabeszk, Emberkezek pazarlott műve mind. S üdítőbb-é a víz azon pohárból, Kényelmesb-é e széken az ülés? Most gépeink teszik mindezt helyettünk, Legcélszerűbb, legegyszerűbb alakban, És a tökélyről az kezeskedik, Hogy a munkás, ki ma csavart csinál, Végső napjáig a mellett marad.
Ádám Azért nincs élet, nincs egyéniség, Mely mesterén túljárna, semmi műben. - Hol leljen tért erő és gondolat Bebizonyítni égi származását? Ha küzdni vágyik és körűltekint Ezen szabályos, e rendes világban Még a veszély gyönyörét sem leli, Nem lel csak egy vérengző vadat se. Csalódtam hát a tudományban is: Unalmas gyermekiskolát lelek A boldogság helyén, mit tőle vártam.
Tudós Nincs-é behozva a testvériség? Hol szenved ember anyagi hiányt? Valóban, ily eszmék megérdemelnék A megfenyítést.
Ádám Mondd, mi hát az eszme, Mely egy ily népbe egységet lehel, Mely, mint közös cél, lelkesítni tud?
Tudós Ez eszme nálunk a megélhetés. Midőn az ember földén megjelent, Jól béruházott éléskamra volt az: Csak a kezét kellett kinyújtani, Hogy készen szedje mindazt, ami kell. Költött tehát meggondolatlanúl, Mint a sajtféreg, s édes mámorában Ráért regényes hipotézisekben Keresni ingert és költészetet. De már nekünk, a legvégső falatnál, Fukarkodnunk kell, általlátva rég, Hogy elfogy a sajt, és éhen veszünk. Négy ezredév után a nap kihűl, Növényeket nem szűl többé a föld; Ez a négy ezredév hát a mienk, Hogy a napot pótolni megtanuljuk, Elég idő tudásunknak, hiszem. Fűtőszerűl a víz kinálkozik, Ez oxidált legtűztartóbb anyag. Az organizmus titkai közel Állnak ma is már a fölleplezéshez. - Éppen jó, hogy beszédünk erre vitt, Majdnem feledtem volna lombikom, Mert én is épp e tárgyban dolgozom.
Lucifer Nagyon vénűl az ember, hogyha már Lombikhoz tér, midőn organizál. - De hogyha sikerűlne is müved, Mi szörgy lesz az, mi szótlan gondolat, Szerelmi érzés, melynek tárgya nincs, Lény, melyet a természet eltagad, Melyhez nincs ellentét, nincsen rokon, Ha nem korlátozandja az egyén. S honnan veendi ennek jellegét Elzárva külhatástól, szenvedéstől, Egy szűk üvegben kelve öntudatra?
Tudós Nézd, nézd, hogyan forr, nézd, miként ragyog, Itt-ott tünékeny alakok mozognak, Ezen meleg, e jól elzárt üvegben, A vegyrokonság és ellenhatás Mind összevág, és kényszerűlve lesz Engedni az anyag kivánatomnak.
Lucifer Bámúllak, tudós! Még csak azt nem értem, Tudnád-e tenni, hogy, mi most rokon, Ne vonja egymást, és ne lökje el Az ellentét.
Tudós Minő badar beszéd; Örök törvénye ez az anyagoknak.
Lucifer Ah értem, mondd csak el, min alapúl?
Tudós Min alapúl? Törvény, mert őgy vagyon, Mutatja nékünk a tapasztalás.
Lucifer A természet fűtője vagy tehát csak, A többit ő magában végezi. -
Tudós De én szabom korlátit az üveggel, S kivonszolom a rejtélyes homályból.
Lucifer Nem látok eddig még életjelet.
Tudós El nem maradhat. Én, ki úgy kilestem Az organizmus minden titkait, Ki százszor boncolám az életet -
Ádám Hullát fogál fel csak mindannyiszor. A tudomány sántán követi csak A meglevő ifjú tapasztalást, S miként bérenc költője a királynak, Kész kommentálni a nagy tetteket, De megjósolni hívatása nincs. -
Tudós Mit gúnyolódtok, nem látjátok-é, Egy szikra kell csak, és életre jő? -
Ádám De azt a szikrát, azt honnan veszed?
Tudós Csak egy lépés az, ami hátra van.
Ádám De ezt az egy lépést ki nem tevé, Az nem tett semmit, nem tud semmit is. A többi mind künn volt az udvaron, A legszentebbe épp ez egy vezetne. - Oh, lesz-e, aki egykor megteszi? -
Ezalatt a lombik felett lebegő füst sűrűdni kezd s dörög A Föld Szellemének szava a füstből Nem lesz soha. - Ez a lombik nekem Nagyon szűk és nagyon tág. - Hisz te ismersz, Ádám, ugy-é - most még nem is gyanítnak. -
Ádám Hallottad-é a szellemszózatot, Oh nézd, oh nézd, te gőgös, gyönge ember, Hogy bírnál azzal, aki ott lebeg. -
Tudós Őrült roham. Ah, aggódom miattad!
A lombik elpattan, a szellem eltűnik A lombik eltört, újrakezdhetem A nagy művet. Midőn már int a cél, Kisded göröngy, a dőre vak eset, Elejt.
Lucifer Végzetnek hívták hajdanán. S kevésbbé szégyenítő volt hatalma Alatt megtörni, mint engedni most A dőre vak esetnek. -
Csengetnek Mit jelent ez?
Tudós A munka megszűnt, jő a sétaóra, Itt jőnek a gyárakból, a mezőről, Most kap fenyítést, aki vétkezett, Most osztatnak be a nők s gyermekek. Jerünk oda, dolgom lesz nékem is.
Hosszú sorban férfiak jönnek, másban nők, nehányan közülök gyermekkel, köztük Éva is. Az udvaron mindnyájan kört képeznek, egy aggastyán eléjök lép. Ádám, Lucifer s a tudós az előtérben állnak a múzeum mellett Aggastyán Harmincadik szám!
Luthera sorból kilépve Itt vagyok.
Aggastyán Te ismét Mértéktelen fűtötted a kazánt. Valóban úgy látszik, hogy szenvedélyed Veszélybe hozni az egész falansztert.
Luther S ki állna ellent a csábnak, midőn Szikrázva, bőgve a vadúlt elem, A láng ezer nyelvével vesz körűl, Elérni kíván, hogy megsemmisítsen: S ott állni bátran, szítani tovább, Jól tudva, hogy hatalmunkban vagyon. - Nem ismered te a tűznek varázsát, Ki csak fazék alatt isméred azt.
Aggastyán Hiú beszéd, ezért ma nem ebédelsz.
Luther visszalépve De holnap újra szítom a tüzet.
Ádám Mit látok? Ezt a férfit ismerem. Ez volt Luther.
Aggastyán Kétszázkilencedik!
Cassius kilépve Itt.
Aggastyán Tégedet harmadszor intelek már, Hogy ok nélkül keressz verekedést.
Cassius visszalépve Ok nélkül, merthogy nem panaszkodom? - Pulya, ki más segítséget keres, Míg karja ép. Vagy gyöngébb volt-e tán Ellenfelem, mért nem védé magát? -
Aggastyán Ne feleselj! - Nem menti koponyád Alakzata sem e rossz hajlamot, Mert az nemes, mert az hiánytalan. De véred oly forrongó és szilaj! Gyógyítni fognak, amíg megszelídűlsz.
Ádám Ah, Cassius, ha ismernél, ki véled Philippinél csatáztam. - Hát odáig Bír-é a rossz rend, a teória Tévedni, hogy egy ily nemes kebel Csak gátjaúl van, s fel sem ismeri?
Aggastyán Négyszázadik szám!
Plátó kilépve Hallom.
Aggastyán Már megint Úgy elmerültél álomképeidben, Hogy a rád bízott marha kárba ment. Hogy ébren légy, borsón fogsz térdepelni.
Plátó visszalépve Még a borsón is szépet álmodom.
Ádám Ah, mily szerep jutott, Plátó, neked A társaságban, mely után epedtél! -
Aggastyán A hetvenkettedik szám!
Michelangelo kilépve Íme itt. -
Aggastyán Rendetlenül hagyád el műhelyed.
Michelangelo Igen, mert mindig széklábat csináltam, És azt is a leghitványabb alakra. Soká könyörgtem, hagyják módosítnom, Engedjék, hogy véssek rá holmi díszt, Nem engedék. Kivántam változásul A szék támláját, mindent hasztalan. Megőrüléshez voltam már közel, S otthagytam a kínt, ott a műhelyet. Visszalép
Aggastyán E rendbontásért a szobába mégy, S nem élvezed e szép, meleg napot.
Ádám Michelangelo, mily pokol lehet Szűd istenének, hogy nem bír teremtni. - Oh, mennyi ismerős mindenfelé, És mennyi szellem, mennyi őserő. Ez vélem harcolt - az mártírhalált halt, Ez szűknek érzé a világtekét, S mi egyformára, mily törpére szűrte Az állam. Oh, Lucifer, jőj, jerünk; Nem bírja lelkem e látványt tovább. -
Aggastyán Ma két gyerek tölté be az időt, Melyben szükséges volt az anyagond. Most a közös növelde várja őket, Elő, elő!
Éva és még egy nő gyermekeikkel kilépnek Ádám Mi ragyogó jelenség! Megvan hát e rideg világnak is Költészete!
Lucifer Nos, Ádám, nem megyünk?
Ádám Sőt inkább itt fogunk csak megnyugodni.
Aggastyán Tudós! Vizsgáld fejalkotásukat E gyermekeknek.
A tudós észleli a gyermekeket Éva Oh, mi vár reám!
Ádám E hang!
Lucifer De mit kapsz e közsorsu nőn, Ki Semirámis csókját ízleléd?
Ádám Még akkor ezt nem ismerém.
Lucifer Ah, úgy! Ez régi dalja a szerelmeseknek: Azt tartja mind, hogy ő fedezte fel A szenvedélyt, előtte senki még Szeretni nem bírt, és ez így megyen Néhány évezred óta szüntelen.
Tudós E gyermeket orvosnak kell tanítni. Ebből pásztor lesz.
Aggastyán El tehát velök.
A gyermekeket el akarják vinni. Éva ellentáll Éva Hozzá ne nyúlj! E gyermek az enyém: Ki tépi őt el az anyakebelről?! -
Aggastyán Vegyétek el, mit késtek még vele?
Éva Oh, gyermekem! Hisz' én tápláltalak Szivem vérével. - Hol van az erő, Mely e szent kapcsot elszakítni bírja? Lemondjak-é hát rólad mindörökre, Hogy elvessz a tömegben, és szemem Fürkésző gonddal hasztalan keressen A száz egyenlő idegen között?
Ádám Ah, emberek, ha van előttetek szent, Hagyjátok ez anyának gyermekét.
Éva Ugy-é, ugy-é, te áldott idegen!
Aggastyán Merész játékot űzesz, idegen; Ha a család előitéletét Éledni hagyjuk, rögtön összedűl Minden vívmánya a szent tudománynak.
Éva Mit nékem a fagyasztó tudomány! Bukjék, midőn a természet beszél.
Aggastyán Meglesz már?
Ádám Hah! Hozzá ne nyúljatok! Amott van egy kard, megtanítalak, Hogy kell kezelni.
Lucifer Álomkép, ne mozdúlj! Ádám vállára teszi kezét, ez megdermed Érezd kezemnek végzetes hatalmát. -
Éva Oh, gyermekem! Összerogy, gyermekét elviszik
Aggastyán E két nő pártalan, Jelentkezzék, ki párjaúl igényli.
Ádám Ezt én igénylem.
Aggastyán Tudós! Véleményed?
Tudós Rajongó férfi és idegbeteg nő: Korcs nemzedéket szűl, ez nem helyes pár.
Ádám De én nem állok el, ha ő akarja.
Éva Tiéd vagyok, nagylelkü férfiú.
Ádám Szeretlek, hölgy, szivem egész hevével.
Éva Szeretlek én is, érzem, mindörökké.
Tudós Ez őrülés. - Sajátságos, valóban, A múlt kisértetét feltűnni látni Világos századunkban. - Honnan ez?
Ádám Az édenkertnek egy késő sugára
Aggastyán Sajnálatos. -
Ádám Ne szánjatok. - Miénk Ez őrülés; mi józanságtokat Nem írigyeljük. Hisz, mi a világon Nagy és nemes volt, mind ily őrülés, Melynek higgadt gond korlátot nem ír. - Szellembeszéd az, mely nemesb körökbűl Felénk rebeg, mint édes zengemény, Tanúja, hogy lelkünk vele rokon, S megvetjük e földnek hitvány porát, Keresve útat a magasb körökbe. - Évát ölelve tartja
Aggastyán Mit hallgatjuk tovább, kórházba őket!
Lucifer Itt gyors segély kell. Ádám, útazunk!
Elsüllyednek
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:28 | Üzenet # 14 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
TIZENHARMADIK SZÍNAz űr. Földünk egy szelete a távolban látszik, mindig kisebbedve, mígnem csillagul tűnik csak fel, a többiek közé vegyülten. A szín félhomállyal kezdődik, mely vaksötétté válik lassankint. Ádám mint öreg, Luciferrel repülve Ádám Őrjöngő röptünk, mondd, hová vezet?
Lucifer Hát nem vágytál-e menten a salaktól Magasb körökbe, honnan, hogyha jól Értettelek, rokon szellem beszédét Hallottad?
Ádám Az igaz, de ily ridegnek Nem képzelém feléjök útamat. E tér oly puszta, olyan idegen, Minthogyha szentségsértő járna benne, S keblemben két érzés küzdelme foly: Érzem, mi hitvány a föld, hogy magas Lelkem lezárja, s vágyom el köréből; De visszasírok, fáj, hogy elszakadtam. - Ah, Lucifer! Nézz csak földünkre vissza, Először a virág tűnt el szemünkből, Aztán az erdők rezgő lombjai; A jól ismert táj száz kedves helyével Jellem nélkűli síksággá lapult. Mi érdekes volt, minden elmosódott. Most már a szirt törpül le rossz görönggyé, A villámterhes felhő, melyben ott lenn Szent szózatot sejt a pór, s megriad, Mi nyomorú párázattá silányúl. A bömbölő tenger végetlene Hová, hová lett? Szürke folt gyanánt áll A gömbön, mely keringve elvegyül Milljó társ közt, s az volt egész világunk. Oh, Lucifer! Aztán meg ő, meg ő - El kelle tőlünk annak is maradni? -
Lucifer Emelkedett szempontunkból, hiába, Először a báj vész el, azután A nagyság és erő, míg nem marad Számunkra más, mint a rideg matézis. -
Ádám A csillagok megettünk elmaradnak, S nem látok célt, nem érzek akadályt. Szerelem és küzdés nélkűl mit ér A lét? Hideg borzongat, Lucifer!
Lucifer Ha eddig tartott csak nagy hősiséged, Úgy térjünk vissza porban játszani.
Ádám Ki mondja ezt? Előre hát, előre: Csak addig fáj, míg végképp elszakad, Mely a földhöz csatol, minden kötél. - De hajh, mi ez, lélegzetem szorúl, Erőm elhágy, eszméletem zavart. Több volna-é mesénél Antaeus, Ki addig élt csak, míg a föld porával Érintkezett?
A Föld Szellemének szava Igen, több az mesénél. Te ismersz már, a földnek szellemét, Csak én lélegzem benned, tudhatod. Itt a sorompó, eddig tart hatalmam, Térj vissza, élsz - hágd át, megsemmisülsz, Mint ázalag féreg, mely csöpp vizében Fickándozik. - E csepp a föld neked. -
Ádám Dacolok véled, hasztalan ijesztesz. - Testem tiéd tán, lelkem az enyém, A gondolat s igazság végtelen, Előbb megvolt az, mint anyagvilágod.
A Föld Szellemének szava Hiú ember! Próbáld, s szörnyet bukol. Előbb való-e rózsánál az illat, Alak a testnél s napnál a sugára? Oh, hogyha látnád árva lelkedet A végtelen űrben keringeni Amint értelmet és kifejezést Keres hiába, idegen világban, S nem érez többé semmit és nem ért, Megborzadnál. Mert minden felfogás És minden érzés, mely benned feszűl, csak Kisugárzása e csoport anyagnak, Mit földednek hívsz, s mely, ha más leendne, Nem létezhetnék többé, véled együtt. - A szépet, rútat, üdvöt és pokolt Csak szellememtől vontad el magadnak, Mely kis hazádnak rendét lengi át. - Oh, ami itten örökös igazság, Egy más világban az tán képtelen, És a lehetlen tán természetes. A súly nem létez, a lét nem mozog, Mi itten lég, az ott tán gondolat, Mi itten fény, az ottan hang talán, S jegecül tán, mi itten nőve nő. -
Ádám Nem tántorítsz el, lelkem felfelé tör.
A Föld Szellemének szava Ádám, Ádám, a végső perc közelg: Térj vissza, a földön naggyá lehetsz, Míg, hogyha a mindenség gyűrűjéből Léted kitéped, el nem tűri Isten, Hogy megközelítsd őt - s elront kicsínyűl. -
Ádám Úgyis nem ront-e majd el a halál? -
A Föld Szellemének szava A vén hazugság e hiú szavát Ne mondd, ne mondd, itt a szellemvilágban. - Egész természet átborzadna tőle. - Szentelt pecsét az, feltartá az Úr Magának. A tudás almája sem Törhette azt fel.
Ádám Majd én feltöröm.
Tovább repülnek. Ádám egy sikoltással megmerevül Végem van! -
Lucifer kacagva Győzött hát a vén hazugság. - Amint Ádámot eltaszítja magától E báb-istenség most már elkeringhet Az űrben, új bolygóként, melyen újra Számomra fog tán élet fejledezni. -
A Föld Szellemének szava Korán e káröröm még, Lucifer! Csak érinté az idegen világot, Nem oly könnyű országomból kitörni. - Honos szózat hív, térj, fiam magadhoz!
Ádám eszmélve Élek megint. - Érzem, mert szenvedek, De szenvedésem is édes nekem, Oly iszonyatos az, megsemmisűlni. - Oh, Lucifer! Vezess földemre vissza, Hol oly sokat csatáztam hasztalan, Csatázzam újra, és boldog leszek.
Lucifer S e sok próbára mégis azt hiszed, Hogy új küzdésed nem lesz hasztalan? S célt érsz? Valóban e megtörhetetlen Gyermekkedély csak emberé lehet. -
Ádám Korántse vonz ily dőre képzelet, A célt, tudom, még százszor el nem érem. Mit sem tesz. A cél voltaképp mi is? A cél, megszünte a dicső csatának, A cél halál, az élet küzdelem, S az ember célja e küzdés maga.
Lucifer Valóban szép vigasz, már hogyha még A harc eszméje volna legalább nagy, De holnap gúnyolod, miért ma vívsz, Gyermekjáték volt, ami lelkesített. - Nem vérezél-e Chaeroneánál A megbukott szabadság védletében, És Constantinnal nem küzdél-é később, Világuralmát hogy megalapítsd? Nem vesztél-é el hitmártír gyanánt, S később a tudománynak feyverével Nem álltál-é a hitnek ellenében?
Ádám Igaz, igaz, de mindegy, bármi hitvány Volt eszmém, akkor mégis lelkesített. Emelt, és így nagy és szent eszme volt. Mindegy, kereszt vagy tudomány, szabadság Vagy nagyravágy formájában hatott-e, Előrevitte az embernemet. - Óh, vissza hát a földre, új csatára. -
Lucifer S feledted-é már a tudós szavát; Ki felszámolta, hogy négy ezredévre Világod megfagy - a küzdés eláll?
Ádám Ha tudományunk nem dacol vele. De fog dacolni, érezem, tudom. -
Lucifer S aztán? - Van-é küzdés, nagyság, erő, A mesterkélt világban, melyet az Ész rendezett teóriáiból, S melyet magad szemlélhetél imént? -
Ádám Csak mentse meg a földet, - elmulik Az is, mint minden, ami hívatását Betölté, s akkor újra felmerűl Az eszme, mely éltet lehel reája. Vezess csak vissza, égek látni már, A megmentett földön mi új tanért Fogok fellelkesűlni. -
Lucifer Vissza hát! -
Neked hoztam...
|
|
| |
Evia | Dátum: Hétfő, 2011-08-01, 01:30 | Üzenet # 15 · Megosztás: ![Megosztás a Facebookon](http://let.ucoz.hu/facebook.gif) |
|
TIZENNEGYEDIK SZÍNHóval és jéggel borított, hegyes, fátalan vidék. A nap mint veres, sugártalan golyó áll ködfoszlányok között. Kétes világosság. Az előtéren nehány korcs nyír, boróka és kúszófenyő-bokor között eszkimóviskó. Ádám mint egészen megtört aggastyán bot mellett jő lefelé a hegyekről Luciferrel Ádám Mit járjuk e végetlen hóvilágot, Hol a halál néz ránk üres szemekkel, Csak egy-egy fóka ver zajt, vízbe bukva, Amint felretten lépteink zaján; Hol a növény is küzdni már kifáradt, Korcsúlt bokor leng a zúzmók között, S a hold vörös képpel néz köd megől Halál lámpájaként a sírgödörbe? - Oda vezess, hol pálmafák virúlnak, A napnak, illatoknak szép honába, Holott az ember lelke, erejének Öntudatára fejlődött egészen. -
Lucifer Ottan vagyunk. E vérgolyó napod. Lábunk alatt a föld egyenlítője. - A tudomány nem győzött végzetén. -
Ádám Szörnyű világ! - Csupán meghalni jó. Nem sajnálandom, amit itt hagyok. Ah! Lucifer, ki egykor ottan álltam Az ember bölcsejénél, aki láttam, Mi nagy jövő reménye ringa benne, Ki annyi harcát mind végigcsatáztam, Ez órjás síron, melyre gyászlepelt A természet dobott, midőn merengek, Első, utolsó ember a világon: Szeretném tudni, hogy bukott fajom? Nemes küzdésben, nagyszerűen-é, Nyomorun-é, törpülve ízrül ízre, Nagyság nélkül és könnyre érdemetlen.
Lucifer Ah, ah, hiú ha vagy nagy szellemedre - Amint nevezni már úgy kedveled Azon erőt, mely a vért lükteti És ifju keblet eszményért dagaszt: Ne kívánj állni végre mint tanú Saját halotti ágyadnál. - Ez óra Csodálatos átvizsgálása ám A gazda nélkül készült számvetésnek. A hagymázos láz elriasztja mind Az életláz csillámló képeit, Aztán ki tudja, melyik volt való. A végső hörgés kisszerű jaja Nagy gúnykacaj éltünk küzdelmire.
Ádám Miért nem vesztem hát el a magasban, Erőm és lelkem teljes érzetével. Inkább, mint így hallgatni önmagam Síríratát, mit egy szellem rideg Közönye tart, ki harcaimban és Halálomban nem osztozik velem. -
Lucifer Ismét fajodra ismerek könnyedben, Mellyel kiséred ébredésedet Kedvenc ábrándból tiszta felfogásra. - De nyúgodjál meg, hisz még él fajod. Nézd, ott is áll még egy embertanya, S gazdája, ím, most lép ki ajtaján. -
Egy eszkimó a gulibából kilép, fókavadászatra felkészülten Ádám E korcs alak, e torzkép volna-é Nagyságomnak bitor örököse? Mért hagytad látnom, Lucifer! Valóban A vígasz rosszabb, mint volt bánatom.
Eszkimó Léteznek hát mégiscsak istenek Felettünk? Ím előttem megjelentek. De hát, ki tudja, jók vagy rosszak-e? Menekszem tőlük, az legbiztosabb. Vissza akar vonulni
Lucifer Megállj egy szóra!
Eszkimó leborulva Kegyelem, uram! Az első fókát néked áldozom, Mit elfogok, csak hallgass meg, s ne ronts el.
Lucifer Hát ahhoz a fókához mily jogod van, Hogy éltével váltod meg a tiédet?
Eszkimó Hogy bírok véle; hisz látom, körűlem Miként eszi a férget fürge hal, Halat a fóka, a fókát meg én.
Lucifer S a nagy szellem veled táplálkozik.
Eszkimó Tudom, tudom, de a kicsíny időt, Melyben mozogni hágy kegyelmesen, Vásárolom meg véres áldozattal.
Ádám Mi gyáva nézlet!
Lucifer S mást tevél-e te? Az a különbség csak közöttetek, Hogy ő fókát, te embert áldozál Az istenségnek, melyet alkotál Saját képedre, mint ez az övére.
Eszkimó Látom, haragszol, és érzem, miért. Inségemben hogy fel mertem sohajtni A nap jótékony istenéhez, aki Nem kér, csak ád, ki ős regénk szerint Itt is parancsolt egykor. - Oh, bocsáss meg, S elátkozom örökre.
Ádám Ím, nagy Isten, Tekints le és pirulj, mi nyomorúlt, Akit remeknek alkotál, az ember! -
Eszkimó Nagyon haragszik társad, éhes ő is?
Lucifer Sőt, mert nem éhes, épp azért haragszik.
Ádám Mi helytelen faragsz rossz élceket!
Lucifer Igazság az, nem élc. Okoskodásod A jóllakotté, míg itt társadé Éhes gyomornak filozófiája. Okokkal egymást meg nem győzitek, De egyetérttek rögtön, hogyha te Kiéhezél, vagy ő majd jóllakott. - Igen, igen, akármint képzelődöl, Mindég az állat első bennetek, És csak midőn ezt birád csitítni, Eszmél az ember, hogy nagy gőgösen Megkeresse azt, mi első lényege. -
Ádám Méltó beszéd hozzád, Lucifer, ez, Ki minden szentet kárörvendve vonsz A föld porába. Hát minden nagy eszme, Nemes cselekmény konyhánk gőze csak, Vagy oly körülmény dőre magzata, Mit egytül egyig a hitvány anyag Nehány törvénye mozgat s tart lekötve? -
Lucifer S van-é különben? - Azt hiszed talán, Hogy Leonídász meghal a szorosban, Ha ahelyett, hogy barna levesével Táplálkozik olyan köztársaságban, Melynek még pénze sincs, lucullusi Villában issza édes mámorát Kelet minden kéjének? Vagy talán Brutus meghal, ha a szép Porciához Hazasiet, s a harc izgalmait Kiheveri egy jó ebéd után? Hogyan tenyész a bűn, hogy a nemesség? Nem ronda lég, nyomor szülé-e azt, Nem napvilág, szabadságérzet ezt, Átörökítve késő származékban, Alakban és szellemben önmagát? Hányan mondák, hogy számoltak magukkal, És felköték egy fára magukat. De ha leoldák hívatlan kezek, Az élet új érintkezése már Feledteté velök a számadást. - Ha nagy Hunyad nem méltó nép körében Jő a világra, hogyha szerecsen Sátornak árnya reszket bölcsején: Mi lesz első hőséből a keresztnek? Vagy Luther, hogyha pápa lesz esetleg. S Leó tanár egy német egyetemben: Ki tudja, nem reformál-é emez, S az sújtja átkát a dúló merészre? Mi lesz Napóleon, ha büszke útját Nem egy nép vére egyenlíti ki? Elposhad tán egy bűzhödt laktanyában. -
Ádám Lucifer száját befogva Ne többet! - Mind, amit csak fejtegetsz, Oly egyszerűnek látszik, oly valónak: De annál károsabb. - A babona Bárgyút vakít csak, aki úgysem érzi A szellemet, mely köztünk hat, mozog; De testvérét felismerné a jobb, ha Rideg tanod számokkal meg nem ölné -
Lucifer Beszélj tehát társaddal, meg nem árt Még egy kis lecke az önismeretből.
Ádám Sokan tengődtök-é még e vidéken?
Eszkimó Sokan bizon, többen, mint ujjamon Számíthatok. - Szomszédimat, igaz, Agyonverém már mind, de hasztalan, Mindég kerűlnek újak; s oly kevés A fóka-faj. - Ha isten vagy, tegyed, Könyörgök, hogy kevesb ember legyen S több fóka. -
Ádám Lucifer, jerünk, elég volt!
Lucifer No legalább tekintsük meg nejét.
Ádám Nem akarom meglátni, mert ha sűlyedt A férfiú, szemünknek ronda látvány: De megvetést szül keblünkben csupán. A nő, ez eszmény, e megtestesült Költészet, hogyha sűlyedt, torzalak lesz, Mely borzadályt szül. Menj, ne lássam őt.
Ezalatt Lucifer Ádámot a kunyhó felé vonta, most az ajtót felrúgja, bent Éva, mint az eszkimó neje, látszik. Ádám mereven bámul a küszöbön állva Lucifer Nem lelsz-e benne régi ismerősre? Öleld meg hát, hisz e becsűletes Ember halálba sértve lesz, ha ily Tisztességet se gyakorolsz nején.
Ádám Öleljem ezt, ki egy Aszpáziát Tarték karomban! Ezt, kiben derengni Látom megint annak vonásait, De úgy, mint hogyha csókjai között Állattá válna.
Eszkimó kunyhójába lépve Nőm! Vendégeink Érkeztek ím. Lásd őket szívesen.
Éva Ádám nyakába borul s a kunyhóba vonja Éva Légy üdvözölve, idegen, pihenj meg!
Ádám bontakozva Segítség, Lucifer! El innen, el, Vezess jövőmbül a jelenbe vissza, Ne lássam többé ádáz sorsomat: A hasztalan harcot. Hadd fontolom meg: Dacoljak-é még Isten végzetével. -
Lucifer Ébredj hát, Ádám! Álmod véget ért. -
Neked hoztam...
|
|
| |
Chat
|